78 



fremragende opflnderbegavelse i teknisk henseende ; det var rene 

 præcisionsapparater han selv konstruerte, saaledes t. eks. hans 

 store auxanometer til automatisk registrering av plantens til- 

 vekstbevægelser. Og denne tekniske dygtighet kom ogsaa til 

 uttryk ved de talrike glimrende demonstrationsforsøk hvormed 

 han altid ledsaget sine forelæsninger. Han var bl. a. den første 

 som under forelæsninger demonstrerte en plantes liv fra vuggen 

 til graven kinematografisk, saaledes at man fik se selv de mindste 

 detaljer i dens vekstbevægelser og fremadskridende utviklings- 

 faser. Og disse kinematografiske billeder fremstillet han selv 

 paa en sindrig maate paa sit institut. 



I den sidste tid led Pfeffer av en arteriosklerose, og i det 

 sidste halvaar syntes hans kræfter at ha begyndt at avta kjen- 

 delig, samtidig som han da ogsaa led meget av sjælelige de- 

 pressioner, saa han ofte frygtet for at bli gal. Han ønsket derfor 

 ogsaa at dø. Dagen før sin død holdt han sin sidste plante- 

 fysiologiske forelæsning i vintersemestret. Og denne skulde 

 overhodet blit den sidste han holdt, ti det var hans ønske at læse 

 noget andet i sommersemestret og saa ta avsked til høsten. Og 

 tanken paa han at nu skulde forlate sin store embedsbolig med 

 de mange lyse minder fra det bundlykkelige hjem han hadde, 

 og sit ,store, velindrettede institut, hvor han hadde utført saa 

 mange av sine store arbeider, og hvor han hadde git saa mange 

 plantefysiologer deres videnskabelige utdannelse, bidrog naturlig- 

 vis ogsaa i høi grad til at gjøre ham mismodig. Under denne 

 sidste forelæsning skal han ha været usedvanlig oplivet og aand- 

 rik, og han var straks efter kommet meget eksalteret op til sin 

 hustru og sagt: »Ak, var jeg nu bare faldt død om da jeg 

 var færdig med forelæsningen ! « 30 timer efterpaa fandt hans 

 hustru ham sittende død paa sin stol i sit laboratorium. Et hjerte- 

 slag hadde gjort ende paa hans kostbare liv. 



Foruten sygdommen og tanken paa sin avsked var ogsaa 

 verdenskrigen en aarsak til hans stadig tiltagende mismod. Ikke 

 alene tanken paa fædrelandet, som han elsket saa glødende, og 

 hvor en moralsk depression allerede hadde begyndt at gjøre sig 

 sterkt gjældende, men ogsaa tanken paa at nu kjæmpet saa 

 mange av hans elever i indland og utland mot hinanden og 

 dræpte hverandre, tæret mere paa ham end nogen ante. Vaaren 

 1915, i februar, feiret han i Leipzig sit 50-aars jubilæum som 

 doktor og sine 70 aar i en paa grund av krigen engere kreds 



