50 



men ikke mindre som en helstøpt ædel personlighet, av en sjel- 

 den nobel karakter, åndfuld og alsidig, med høi kultur, som 

 man kan tinde den hos de bedste typer av amerikanske gentle- 

 men, — og som den trofaste ven, i hvem der ikke fandtes svig. 



Mindetale over prof. dr. Johan Storm 



holdt i den hist.-fllos. klasses møte den 8de april 1921 



av 



A. TRAMPE BØDTKER. 



Johan Storm hører til de forskere hvis livsverk kan tegnes 

 med faa, enkle træk. Det kan sammenfattes i de ord: hans ar- 

 beide for det levende sprog. 



Den yngre slegt vil vanskelig forståa omfanget av dette 

 arbeide. Den ser for sig en talrik skare videnskapsmænd rundt i 

 Europa optat med undersøkelser just paa dette felt. Hundreder 

 eller tusener av lærere spreder, hjemme og ute, kundskap om 

 den levende tale, saaledes som den bæres frem i deres eget 

 maal eller i fremmede sprogsamfund. 



Men dette har ikke tat vekst av sig selv. Gaa knap femti 

 aar tilbake, og sammenlign de to tidsaldres opfatning av sprog- 

 studiet. Dengang var det, stort set, kun de gamle sprog som 

 fandtes værdige til videnskapelig dyrkning, alment raadet den 

 tanke at nutidens tale nærmest var en utartning av fortidens 

 mønstergyldige form, slik som den kjendtes fra skriftlige vidnes- 

 byrd. Hvis nogen kom ind paa den levende sprogbruk, kunde 

 han let utsættes for mistanke om at gjøre noget praktisk, det 

 vil si u viden skapelig. 



Her var det at en liten kreds bragte en strømkantring, i 

 første række Johan Storm. 



Den nye retning i sprogvidenskapen hang sammen med en 

 videre forstaaelse av naturvidenskaperne. Anatomer som MerkeL 

 fysikere som Helmholtz, hadde fra sin kant nærmet sig spørs- 

 maalet om lyddannelsen. Den ældre Bell stod, likesom sin søn, 

 fotofonens opfinder, paa grænsen mellem fysiologi og lingvistik. 

 Johan Storm selv kredset i begyndelsen av sin studietid om 



