68 



paa Borgen og Torvet, foran statens bygninger og paa privat- 

 folks graver. Forfatteren følger utviklingen kronologisk og lar 

 ogsaa den historiske bakgrund komme til sin ret. 



Samme aar, 1877, var Stenersen blit bestyrer av Universi- 

 tetets myntkabinet, som prof. Holmboe og prof. L. C. M. Aubert 

 hadde bestyret. Studiet av myntene laa netop tilrette for en 

 som hadde slik omhu for detaljen og respekt for enkeltunder- 

 søkelsen som Stenersen. Og da det store myntfund fra Græslid 

 (Tydalen, Nidaros bispedømme) i 1878 blev bragt til Mynt- 

 kabinettet, ca. 2200 stykker fra det Ilte aarh., da blev han 

 stillet overfor en stor opgave som kun en numismatiker av rang 

 kunde løse. Det var særlig den slette mønt »Haraldslaatten« 

 som var repræsentert i fundet (fra Harald Haardraades og hans 

 sønners tid), og den inddeling og gruppering som Stenersen 

 har git disse mønter i publikationen »Myntfundet fra Græslid i 

 Thydalen« 1881 (Universitetets festprogram i anledning av kron- 

 prinsparrets formæling), er efter numismatikernes dom hævet 

 over kritik og gjælder for alle tider. Ogsaa senere har Ste- 

 nersen leilighetsvis levert bidrag til myntstudiet (sidst i Bergens 

 Museums aarbok for 1912). Men da han efter prof. Weisses 

 død overtok professoratet i «klassisk, særlig latinsk filologi«, 

 i aaret 1888 — i den anledning offentliggjorde han arbeider 

 over Catull og den romerske satire — blev hele hans tid optat 

 med lærergjerningen, og den produktivitet han i tidligere aar 

 hadde vist, blev, om ikke helt avbrutt, dog lagt om paa et for 

 ham som videnskapsmand nyt felt. 



Som universitetslærer var prof. Stenersen netop en professor 

 man lærte av. Sine forelæsninger utarbeidet han med den 

 største omhyggelighet, og naar man blader igjennem hans efter- 

 latte forelæsningshefter, alle skrevet med samme faste og sirlige 

 haand, blir man slaat av det alvor og den omhu hvormed han 

 har forberedt sig til hver dags forelæsning for studentene. 

 Og naar han saa senere gjentok dem, korrigerte han dem atter 

 og føiet til. Sine studenter gav han virkelig av al sin evne, 

 enten de var mange eller faa — enten han forelæste for et 

 velfyldt auditorium, som man endnu hadde anledning til ved 

 den tidligere andeneksamen, eller han stilfærdig besteg katederet 

 paa aud. nr. 7, hvor en stedse minkende kreds av filologer 

 holdt stand mot alle formaninger utenfra om ikke at studere de 

 overflødige og gjennemterpede »klassikere«. 



