73 



Begyndelsen af det 19de Aarhundrede-. Ellers er koncentra- 

 tionen omtrent fuldstændig. Uagtet det fra først av syntes for- 

 holdsvis tilfældig at Birket Smith fandt frem til disse emner, 

 viste det sig snart at det tilfældige hadde god sammenhæng med 

 noget som i altid stigende grad var centralt i hans sind: hans 

 danskhet. 



Halvveis nødtvungen hadde Birket Smith forlatt den klas- 

 siske arkæologi, og endnu i 1867 kan man finde at han laget 

 en liten arkæologisk avhandling, men den daglige beskjæftigelse 

 paa biblioteket med ældre danske haandskrifter og bøker var 

 alt dengang begyndt at føre ham mere over i studiet av dansk 

 historie og litteraturhistorie. Den nationale selvhævdelses- 

 trang som hos ham, og hos saa mange andre, blev en følge av 

 krigen i 1864, den styrket hans vilje til bare at arbeide med danske 

 emner. I 1868 gjorde han sit prøvestykke, ved at utgi (for 

 Det kgl. danske Selskab for Fædrelandets Historie og Sprog) 

 efter manuskript »Ludus de S. Kanuto Duce, et fædrelands- 

 historisk Skuespil fra Reformationstiden«. Den omhyggelige 

 nøiagtighet i selve tekstutgivelsen, og især den solide og om- 

 fattende kundskap som var indarbeidet i den store litteratur- 

 historiske indledning, maatte straks imponere. Og saa hændte 

 det i det samme aar at den østerrikske grev Waldstein sendte 

 op til Universitetsbiblioteket i Kjøbenhavn et manuskript av sin 

 stammor Leonora Christina Ulf elds etterlatenskaper; han vilde 

 ha dets indhold undersøkt, og dets autenticitet bekræftet. 

 Bibliotekets chef fandt det rimelig at la den unge utgiver 

 Birket Smith stelle med saken, og derved faldt det i denne 

 30-aarige mands lod at fremlægge for den danske læseverden 

 et ukjendt skrift, som snart viste sig at være et av den ældre 

 danske litteraturs ypperste: Leonora Christinas »Jammersminde«. 

 Det var et held at skriftet faldt i hænderne paa en slik utgiver, 

 og det var et velfortjent held at Birket Smith fik fat i et slikt 

 skrift. Da han efter omhyggelige forarbeider utgav Leonora 

 Christinas verk første gang (1869), vakte det øieblikkelig enorm 

 opsigt; som Birket Smith selv hadde villet det, fik alle læsere 

 et sterkt og umiddelbart indtryk av skriftets store menneskelige 

 og litterære værdi. Det er karakteristisk at maleren Zahrtmann 

 saa at si fandt sit livs store kjærlighet i Leonora Christina. 

 Utgiveren hjalp overalt læseren paa den smukkeste, mest 

 diskrete maate, og for hver ny utgave av boken — og der kom 



