82 



videnskap, dets egentlige filosofi (divinarum atque humanarum 

 rerum notitia), og at den til alle tider og i alle lande har formaadd 

 at trække til sig aandelige kræfter av den høieste rang». 



Denne varme interesse for retsvidenskapen bragte Hage- 

 rup til straks efter fuldendt embedseksamen at slaa ind paa 

 strengt videnskabelige studier. I 1877 — 78 studerte han — 

 navnlig romerret og nyere formueret — i Miinchen, Leipzig og 

 Paris og gjorde sig efter hjemkomsten fortrolig med den prak- 

 tiske retsanvendelse i en stilling som edsvoren fuldmægtig. 

 Allerede i 1879 knyttedes han dog til universitetet som universi- 

 tets-stipendiat, en stilling som han beholdt til 1885, da han 

 tok den juridiske doktorgrad paa en avhandling om «tradition 

 som betingelse for overdragelse av eiendomsret til løsøre» og 

 konstituertes som professor under Getz's tjenesteledighet. I 

 1887 utnævntes han til professor i retsvidenskap. Baade før 

 og efter denne utnævnelse hadde han anledning til at følge og 

 befrugtes av det praktiske retsliv som ekstraordinær assessor 

 først i byretten, senere i høiesteret. 



Hagerup var en ypperlig akademisk lærer og samlet en tal- 

 rik tilhørerskare under sit kateder. Han efterlot derfor et dypt 

 savn ved universitetet da han i 1893 traadte ind i regjeringen 

 som chef for justisdepartementet og senere som medlem av 

 statsraadsavdelingen i Stockholm. I 1895 blev han statsminister; 

 men efter regjeringens valgnederlag i 1897 traadte Hagerup til- 

 bake til universitetet. Hans politiske virksomhet var dog ikke 

 avsluttet hermed. Han valgtes i 1900 ind i Stortinget og gjen- 

 valgtes i 1903, men fik samme aar det opdrag at danne ny 

 regjering. Denne traadte tilbake vaaren 1905, og for en kort 

 tid kunde Hagerup atter overta sin akademiske lærergjerning 

 indtil han i 1906 traadte ind i diplomatiet som minister, først 

 i Kjøbenhavn (og Haag og Brussel), senere i Stockholm, hvor han 

 virket til sin død. 



I dette omrids av Hagerups liv og virksomhet — hvor fore- 

 løbig hans videnskabelige produktion er holdt utenfor — er der 

 endnu en side som kortelig maa omtales, foråt ikke billedet skal 

 bli altfor ufuldstændig. Det er den internationale side av denne 

 virksomhet, hans medvirkning i internationale voldgiftsretter og 

 i talrike møter og kongresser av folkeretlig art. Alene nogle faa 

 træk av denne virksomhet skal her medtas. Hagerup var i 1911 

 formand i en voldgiftsret til avgjørelse av en tvist mellem 



