87 



Dette, at den nyere retsforskning langt mere end den ældre 

 skole av jurister søkte at paavise den generelle sammenhæng i 

 retsstoffet, maatte ogsaa, som Hagerup med rette fremhæver, 

 lede til at de juridiske forfattere langt mere end før inddrog 

 fremmed ret under sin behandling. Ti som botanikeren har 

 bruk for alle landes planteverden for at belyse artene i sit 

 eget lands flora, danner for retsforskningen retsbegrepenes ut- 

 formning inden de forskjellige retssystemer et værdifuldt materiale 

 til belysning av retsutvikling og retslig begrepsdannelse inden 

 det enkelte lands retssystem. Ogsaa i denne henseende dannet 

 derfor den nyere juridiske literatur som Hagerup inaugurerte, 

 en motsætning til det meste av den ældre, særlig til Schwei- 

 gaards verker, hvor kun yderst sjelden en sammenligning med 

 fremmed ret anstilles. 



Som antydet gjør Hagerup i sit videnskabelige program ikke 

 alene front til denne ene side: likeoverfor den ældre jurispru- 

 dents' snæverhet, men ogsaa til en anden side: likeoverfor en 

 nyere retning, som forekom ham altfor utflytende, og som han 

 betegner som den sociologiske. Denne retning søker, uttaler 

 Hagerup, «at forene dogme, historie og filosofi i en eneste 

 videnskap, hvis opgave bestaar i at paavise de retslige fæno- 

 meners utviklingslove, betingelserne for deres opstaaen og virk- 

 ninger, en videnskap om de kræfter, der frembringer retten». 

 Hagerup gjør gjældende at en saadan videnskap som retsviden- 

 skap er forfeilet. Støttende sig til et ei tat av Brinz: «Man kan 

 intet vite om retten uten av retten,» hævder han, at en viden- 

 skap «der sætter sin opgave i at utforske retsstoffets sammen- 

 hæng med samfundets øvrige livsfænomener og deres gjensidige 

 vekselvirkning, umulig hverken praktisk eller teoretisk kan 

 erstatte en undersøkelse av retsreglernes egen indbyrdes sam- 

 menhæng. Den hele retsorganisme tjener visse økonomiske 



og etiske formaal, men er i sig selv hverken økonomisk eller 

 etik, men en række grænsebestemmelser for den menneskelige 

 handlefrihet eller de menneskelige interesseomraader, hvorfor det 

 netop er grænsernes, ikke det begrænsedes karakter der her 

 kommer i fortrinsvis betraktning». 



Ogsaa i en række senere avhandlinger har Hagerup tat stil- 

 ling til nyere retninger inden jurisprudentsen og til dermed sam- 

 menhængende metodologiske spørsmaal, saaledes navnlig i av- 

 handlingene om det psykologiske grundlag for retten (T. f. 



