88 



Retsvid. for 1907) og om forholdet mellem positiv ret og rets- 

 anvendelse (T. f. Retsvid. for 1915). I denne sidste avhandling 

 tar han navnlig avstand fra den saakaldte «f riretsbevægelse», 

 hvorefter domstolene tillægges en retsskapende evne, mere eller 

 mindre uavhængig av de av lovgivningen satte retsregler. Her- 

 paa skal jeg dog i denne sammenhæng ikke komme nærmere ind. 



Hagerup var av de faa norske jurister hvis navn var viden 

 kjendt langt ut over vort lands grænser. At dette sjelden falder 

 i en jurists lod, ligger allerede i hans videnskaps karakter. Den 

 er — bortset fra folkeretten — ikke universel som naturvidenskap, 

 matematik, medicin, filosofi, teologi, samfundslære o. s. v. Men 

 idet den fortrinsvis beskjæftiger sig med det enkelte lands rets- 

 stof, er den ikke egnet til at vække stor opmerksomhet utenfor 

 dette lands grænser, særlig naar det gjælder et av de mindste 

 lande og et sprog som kun faa ute i den store verden forstaar. 

 Men Hagerup hadde formaadd at bryte disse skranker; han nød 

 i vide kredse en høi anseelse som en av tidens mest frem- 

 ragende mænd inden sit fagomraade, noget hvortil naturligvis 

 hans virksomhet som folkeretslærer, diplomat og statsmand i 

 væsentlig grad bidrog. Bedst klang hadde dog hans navn inden 

 de nordiske lande. Han var, som ventelig, medlem av en lang 

 række lærde selskaper, var æresdoktor ved Uppsala, Lunds, Leip- 

 zigs og Groningens universiteter og mottok i 1917 den største 

 utmerkelse som kan tildeles en nordisk jurist: den A. S. Ørsted- 

 ske guldmedalje. 



Hagerup var saa fjernt som mulig fra at være nogen stue- 

 lærd. Ikke blot var hans interesse vidt omfattende, saaledes at 

 man med sandhet kan si at intet menneskelig var ham frem- 

 med. Men ogsaa som fagmand hadde han altid blikket fæstet 

 paa livets krav og realiteter. Han var en ikke blot i fremtræ- 

 dende grad retsindig, men ogsaa en reformativ natur med varm- 

 hjertet trang til at rette det vrange og hjælpe og støtte hvad 

 der var svakt eller led uret. 



Vi mistet i ham ikke blot en betydelig videnskapsmand, 

 men, hvad der er mere, en ædel og god mand. 



