4 ACHILLE BURGUN [No. 1 



meget tvilende, wkshubdingn, med vokalisk w=o, hvori han 

 vilde se et patronymicum dannet av et tilnavn med betydning 

 „Oksehoved". Ogsaa rigtigheten av utfyldningen til ingisarbiske 

 betviler han, i særdeleshet for det andet i's vedkommende. Men 

 omendskjønt han nu i det hele tat holder tolkningen av de 3 

 første rader for meget usikker, holder han det fremdeles for 

 sandsynligt, at raderne skal læses i den av ham tidligere an- 

 tagne rækkefølge. 



Nu forekommer mig netop denne at være det mindst sand- 

 synlige i Bugges opfatning og saaledes at gi grund til en fornyet 

 undersøkelse av hans ellers saa skarpsindige tolkning. 



Naar man antar at nidskriften begynder med raderne I og 

 II, forutsætter man ubevisst at runeristeren to gange har brutt 

 av midt i en række som kunde fortsættes i samme retning, og 

 att plads foran sig, saa han efterpaa har kunnet ridse en til 

 disse rader perpendikulær rad IV ved siden av. Det er neppe 

 antageligt at dette er skedd, hverken bevisst eller ubevisst. Hvis 

 han hadde begyndt som Bugge formoder, hadde han utvilsomt 

 fortsat i samme høide, saa de første 11 runer hadde staat paa 

 en linje. Det er saa meget mere sandsynligt som runerne er 

 delte i grupper paa 11, som risteren vist har anbragt paa en 

 linje hvor han har kunnet gjøre det. (Jfr. nedenfor.) Jeg slutter 

 derav at rad IV er blit til før I og II og at derfor rækkefølgen 

 I, II, III, IV maa forkastes. 



Bugges tolkning kan, som han selv bemerker N. I. s. 67, 

 bibeholdes med samme sandsynlighetsgrad hvis man læser IV 

 først, etterfulgt av I, II, III. Hele forskjellen bestaar deri at, 

 i dette tilfælde, subjektet med sine nærmere bestemmelser staar 

 i slutten av sætningen istedenfor at danne dens begyndelse. 

 Men jeg tror at III ogsaa er blit til før I og II. Det synes mig 

 naturligt at runeristeren først har ridset indskriftens længre 

 rader, d. e. III og IV, og at pladsmangelen først har latt ham 

 ta sin tilflugt til saa korte rader som I og II. Dette argument 

 vilde likevel ikke ha synderlig styrke, hvis der ikke kom til en 

 omstændighet av megen vegt. 



