35 



sig indføie umiddelbart foran den hidtil bekjendte Historie, og 

 da den, som sagt, gaar tilbage til omkring 4000 Aar f. Chr., 

 forlænger den følgelig den verdenshistoriske Traad, regnet fra 

 Grækerne af, med 2—3000 Aar. Heri ligger den store Betydning 

 af den ægyptiske Archæologi." . . . Hertil kommer at ægypterne 

 „som Kulturfolk indtager en fremragende Plads i Verdenshisto- 

 rien. Ligger der ikke heri en kraftig Opfordring til os om at 

 ofre et saadant Folk vor Opmærksomhed? Skulde vi ikke med 

 Glæde gribe Leiligheden til gjennem dette Folks Historie at kaste 

 et Blik over hidtil ukjendte Partier af det menneskelige Civilisa- 

 tionsarbeide? Vilde det Modsatte ikke meget mere vidne om 

 Mangel paa Interesse for Menneskehedens vigtigste Anliggender? 

 Jeg er vis paa, at De. mine Herrer! vil besvare disse Spørgs- 

 maal bekræftende. . . . Ligesom jeg selv har begyndt at studere 

 Ægyptologi for Verdenshistoriens Skyld og siden stadigt har 

 faaet fornyede Beviser paa, at den yder væsentlige Bidrag til 

 Forstaaelsen af Menneskehedens Udviklingsgang, saaledes ønskede 

 jeg at gjøre det klart for Dem, mine Herrer! at dens Betydning 

 netop ligger heri" (anf. st. s. 456 ff.). 



Da Lieblein fremla dette program for sin forskning og sin 

 undervisning, var han netop blit knyttet til Universitetet, idet 

 han i 1867 blev ansat som universitetsstipendiat i ægyptologi. 

 Seks aar i forveien hadde han tat sin filologiske eksamen. Og 

 i disse seks aar, 1861—67, hadde han saa lagt granden til sine 

 ægyptologiske studier. For at finde sig lærere i ægyptisk maatte 

 han søke utenlands; vort eget land hadde indtil da ikke deltat 

 i det ægyptologiske arbeide. Ægyptologien var jo ogsaa paa den 

 tid en meget ung videnskap; det var først i 1822, da Champollion 

 offentliggjorde sit berømte brev til Dacier, at man kunde gjøre 

 sig grundet haab om at løse den gaade som den ægyptiske 

 hieroglyf-sknft indtil da hadde frembudt. Den geniale fransk- 

 mand var selv den som gjennem sine rastløse forskninger bidrog 

 mest til gaadens løsning. Efter hans tidlige død (1832) var der 

 til en begyndelse ingen som evnet at fylde hans plads, ihvorvel 

 forskere som italieneren Rosellini og hollænderen Leemans for- 

 tjener at nævnes med hæder. Men efter nogen tids forløp frem- 



