8 



med landhæren. Fra dette felttog maa de latinske og græske 

 forfattere ha hat meget av sit kjendskap til de nordligere ger- 

 maners forhold, og deriblandt til Semnonerne. Notiserne i keiser 

 Angustus's Res gestæ skriver sig fra en saadan kilde, og denne 

 omstændighet gir dem forøket vegt. 



Semnonerne omtales av Tacitus som hørende under Stie- 

 nernes store gruppe. Han siger (Germania, XXXIX): Vetustis- 

 simos se nobilissimosque Sueborum Semnones memorant. 

 De bodde eiter hans oplysninger mellem Elben og Oder. Ogsaa 

 den litt yngre Claudius Ptolemæus sætter de sueviske Semnoner 

 som boende midt paa Elbens høire bred, medens han sætter 

 Charuderne paa den nordøstlige kant av Chersonesus Gimbrica. 

 En utgiver av Ptolemæus, Carl Muller (Paris 1883), sammen- 

 stiller hermed det navn som denne halvø har hos Plinius, 

 Cartris eller Chartris. Tacitus siger endvidere at Semnonerne 

 centum pagis habitant, magnoque corpore efficitur tit se Sue- 

 borum caput credant, og han taler om deres fælles offersted 

 i en lund, hvorhen de kommer med sine utsendinger. Nogen 

 beviser ligger der ikke i disse uttalelser. Men jeg skulde dog 

 mene at allerede den maate hvorpaa av Augustus de to folk, 

 Charuder og Semnoner, er bragt i forbindelse, vækker tanken om 

 at Magnus Olsens hypotese ikke er aldeles grepen ut av luften, 

 og at en mere nordlig avdeling av Semnonernes store gruppe 

 meget vel kan ha fulgt Herderne, da disse i et av de paafelgende 

 aarhundreder flyttet sine bopæle mot nord og drog over til 

 Norge. Likesom hos os landskaperne Samnanger og Hardanger 

 ligger nær hinanden, saaledes er der ialfald intet til hinder for 

 en antagelse om at de to folk allerede i forveien har hat for- 

 bindelser, og at de har foretat sin senere vandring i fællesskap. 

 Magnus Olsens sindrige kombination fortjener nærmere over- 

 veielse. Er den rigtig, er det ogsaa interessant, at de folk som 

 senere tok bopæl i Hardanger og Samnanger, allerede i tiden 

 omkring Kristi fødsel har været kjendt av romerne. Hvad der 

 i denne sammenstilling vil kunne vække tvil og betænkelighet, 

 er især overgangen e — a i Semnonernes og Samnernes navn. 



