32 



er det samme ord som latin cor, det norske hjarta og det danske 

 hjerte. Det japanske kokoro hadde oprindelig baade betydningen 

 „hjerte" og „sind", men i det moderne sprog hadde det tapt betyd- 

 ningen „hjerte" og brukes nu om „sind". Den videre grubling 

 over det som bevæger sig inde i legemet, førte tanken i to ret- 

 ninger, eftersom man fæstet opmerksomheten ved selve bevæ- 

 gelsen som saadan eller ved den omstændighet, at denne ved- 

 blev saalænge livet varte; senere førte disse retninger sammen 

 til en forestilling om en i legemet boende indre kraft som livets 

 egentlige ophav. Sproghistorien kjender mange mindesmerker 

 fra denne utvikling. 



Et av de ældste uttryk for bevægelse var „gang". Det var 

 da at vente at man vilde finde, at ord hvis grundbetydning er 

 „gang", antar betydningen „smd" eller „aand"; og saa er ogsaa 

 tilfælde. Det danske ord sinde, som vi hai- f. eks. i nogensinde, 

 stammer fra den germanske verbalrot sinfi, der er den samme 

 som vi har i det norske sinn (sinni), der ogsaa betyder „gang" og 

 paa gammelnorsk tillike „reise". Paa gammelnorsk hadde verbet 

 sinna betydning „agte paa" og nærmer sig saaledes til det moderne 

 danske ord sind. Fra samme rot stammer det latinske sensus, 

 sans. Det latinske errare og det beslegtede tyske irren betyder 

 egentlig „gaa feil". Det hebraiske chai betyder egentlig „det som 

 trækker sig sammen" (altsaa bevæger sig), men dernæst betyder 

 det „levende". 



Den anden række har vi repræsentert i ordene liv, leve, 

 av roten Ub, der er den samme som findes i det tyske bleiben 

 og det græske hrtaQéto, vedblir, holder ut. 



Den tredje række (forestillingen om den bevægende kraft) 

 gjenfindes ogsaa i de indoeuropæiske sprog, f. eks, i dansk 

 livskraft. Maaske hører ogsaa det græske j3ta, kraft, og fiiaCto, 

 betvinger, sammen med det græske fiiog, liv. Roten i (iiog ei- 

 den samme som i det latinske vivus og vita, samt i vort kvik 

 og det norske kvikende, dyr. 



Endnu et stykke ut i sekundærtiden opfattedes sjælen som 

 noget materielt, der efter døden opholdt sig hos den døde i 

 graven, og som selv efter kortere eller længere tid kunde dø; 



