34 



for i et sprog komme til at betyde „blind", i et andet „døv" og i et 

 tredje beholde betydningen „sansesløs". Det danske døv er av 

 samme rot som det græske xvcplog, blind, og det tyske ord taub, 

 samt toben: være sansesløs. 



Eiter symptomerne at adskille disse forskjellige tilstande, 

 besættelse, sjælløshet og sansesløshet, var naturligvis vanskelig; 

 men i visse tilfælde kunde man gjøre differentiakliagnosen, 

 nemlig naar man kjendte aarsaken. 



Man visste fra meget gammel tid at man ved hjælp av 

 berusningsmidler kunde hensætte sig i en sansesløs tilstand, der 

 ganske lignet besættelsestilstanHen, og berserkergangen var vist- 

 nok i mange tilfælder en saadan tilstand. Mot dette farlige 

 uvæsen kjæmpet middelalderen under kristelig paavirkning. 



Man visste ogsaa at lignende tilstande kunde indtræde 

 periodisk; og alt periodisk satte man dengang i forbindelse med 

 maanens indflydelse. Epilepsien var fra oldtiden av opfattet som 

 en „hellig" sygdom, og naar den optraadte med periodiske anfald, 

 blev disse syke betegnet som maanesyke og stillet i klasse med 

 de galne. 



Hjerneanatomiens grundlægger Alkmaios's iagttagelse av den 

 kjendsgjerning, at et støt paa hodet kan fremkalde forandring 

 eller tap av bevisstheten, og den slutning han drog derav (nemlig 

 at sjælen hadde sit sæte i hjernen), indledet en ny tid for 

 psykiatrien, og den naturvidenskabelige opfatning av furor trængte 

 efterhaanden igjennem. Tal. gjennemgik derefter kortelig den 

 antike tids psykiatri og søkte at paavise hvorledes man efter- 

 haanden fik tekniske betegnelser for de forskjellige sindsygdoms- 

 former. Det græske Ttaqavota og Imovoia, der var tekniske 

 uttryk, blev paa latin gjengit med dementia. Senere skjelnet 

 romerne mellem mente captio, den medfødte form (idioti), og 

 dementia, den erhvervede form. Dette ledet til inddelingen av 

 sindssygdomme i 3 grupper: mente captio, furor og dementia^ 

 og hele klassen benævntes insania. 



I middelalderen bevaredes kun kjendskapet til furor, mens 

 kundskapen om mente captio og dementia gik tapt; og samtidig 

 blev atter den religiøs-mystiske opfatning av furor den herskende. 



