46 



Efter foredraget bemerket Knudtzon at det semitiske 

 chaj muligens kan ha hat den oprindelige betydning „sno sig" 

 eller lign. — Eitrem stillet „epilepsi" (eTtilrjiptg), som „den onde 

 aands angripen", sammen med „mente capti" paa latin. — 

 Ording fremholdt at man i oldtiden i særlig grad fæstet sig 

 ved det gaadefulde ved de abnorme sjælstilstande, ogsaa ved 

 idiotien. Derfor tænkte man sig at idioterne kunde være besat 

 av en fremmed aand (de var ikke blot tomme for egen sjæl), ja 

 at de i visse tilfælde kunde være guddommelig inspirerte likesaa 

 vel som de rasende. — Foredragsholderen replicerte til de 

 ioregaaende talere. 



2. Universitetsstipendiat Ove C. L. Vangensten holdt et 

 foredrag om Leonardo da Vinci og fonetiken. 



Hvad man nu har bevart fra Leonardos haand av interesse 

 for fonetiken, er kun spredte fragmenter, mens han synes at ha 

 forfattet en hel bok „Om stemmen", som nu er tapt. Av hvad 

 der er levnet, kan man faa et nogenlunde klart begrep om hans 

 kjendskap til akustiken og lydfysiologien, dog saaledes at det 

 er meget vanskelig at faa fast grep paa hans kjendskap til de 

 for stemmedannelsen vigtigste organer, strupehodet og stemme- 

 baandene. 



Særlig fremhævedes Leonardos eksperimenter paa utskaarne 

 strupehoder fra dyr og muligens ogsaa fra menneskelige kadavere, 

 som gjør ham til forløper for langt senere tiders eksperimentatorer. 



De rent praktisk fonetiske notater hos Leonardo er yderst 

 sparsomme. 



I det store og det hele har Leonardo ogsaa paa fonetikens 

 omraade gaat sine egne veie og været forut for sin samtid i 

 forstaaelsen av at lydfysiologien er grundlaget for og en inte- 

 grerende del av en videnskabelig fonetik. 



Trampe Bødtker gjorde opmerksom paa at kardinal Bembo 

 nogen aar senere opstilte en fuldstændigere række av de italienske 

 vokaler end Leonardo hadde gjort. En fonetiker av rang i det 16de 

 aarhundrede var Georgio Bartoli. — Hægstad bemerket at der val- 

 grund til at tro, at kjendskapen til fonetik i middelalderen ikke 

 har været saa ubetydelig som man nu i almiudelighet synes at 



