62 



Fra hvert et lidet værksted hørtes sang, 

 fra hver en elvemunding fossed skihe. 

 og trindt i skoven øxehugget klang, 

 mens over byen steg fabrikens pibe. 

 Selv fiskersnekken havde bedre bør, 

 og brødet strakte til for fler end før. 



Som en ren idyl fortoner sig del: frie næringsliv for vor dig- 

 tende lærde ven. Det er en smaafolkets guldalder som 

 Schweigaard har været med at skape, og den frie konkurranse 

 bringer bare velsignelse og velvære overalt. Men livet viste os 

 snart noget andet. Den frie konkurranse blev kapitalismens og 

 industrialismens og verdenskonkurransens moderskjød. For smaa- 

 folks frie næringsdrift blir der stadig mindre plads, men desto 

 større for storkapitalisterne og millionselskaperne. Og da disse 

 følte sig genert og virkelig ogsaa var genert av konkurransen 

 med det heldigere utland, forlangte de toldbeskyttelse. Omslaget 

 kom allerede i 70-aarene i Tyskland, hvis katedersocialister blev 

 den nye retnings talsmænd. Det forplantet sig ogsaa til os, 

 hvor haandverk, industri og — efterhaanden ogsaa — jordbruket 

 forlangte toldbeskyttelse. Vore statsøkonomer følte klart, at her 

 oprandt en ny tid hvis idealer var de motsatte av Schvveigaards. 

 De strittet imot. Men den første som gik over til fienden, var 

 Ebbe Hertzberg. Han, individualismens begeistrede sanger, blev 

 vore beskyttelsespolitikeres haandgangne mand og bedste teore- 

 tiske hjælper. Han er den, som videnskabelig har inaugureret 

 den statssocialistiske æra som vi nu er kommet ind i, og som 

 ingen av os vet hvor den vil ende. 



Var dette en feig faneflugt? Utvilsomt ikke. Det var den 

 varme, jeg kan næsten sige hjertevarme interesse for nærings- 

 livet, som i hans Schweigaardssang har fundet saa smukt et 

 uttryk, som ogsaa ledet ham over i den nye bane. Jeg vil 

 gjerne faa sagt ved denne leilighet at Ebbe Hertzbergs politiske 

 hovedinteresse var næringspolitikken. Og næringspolitikken har 

 altid været og vil altid bli en opportunistisk konjekturpolitik, 

 som ikke kan baseres paa eviggyldige principper. Det gjælder 

 først og fremst for den at være tidsmæssig i god forstand ; det 

 vil si, at komme levende menneskelige behov forstaaelsesfuldt 



