1908.] BRØDREMENIGHEDEN I NORGE. 



deles pietistisk, have hersket en stræng Disciplin. Med alle Taarer 

 og al den sentimentale Hensynken i die blutige Liebe har Mag- 

 ten været stor hos de Herskende og Lydigheden ikke mindre hos 

 de Tjenende. Den fortjente Prest Peder Nyborg Hesselberg 

 var som Kandidat Organist paa Strømsø. Da Organist-Posten 

 paa Bragernes, som var betydelig bedre, blev ledig, vilde han 

 soge den, men sendte først en Ansøgning til Herrnhut om Til- 

 ladelse dertil. Den blev ham given „paa den Betingelse, at 

 Frelserens Sag ikke derved maatte komme til at lide" d. e. 

 at han fremdeles maatte blive et ligesaa trofast Medlem af Brødre- 

 samfundet som hidtil. Han nævner ikke dette i Selvbiografien 

 i sin bekjendte ,,Strømsøs Beskrivelse", og den Selvbiografi, han 

 indsendte til Herrnhut, er baade i P"orm og Tndhold forskjellig 

 fra den trykte. Det synes, som Brødrene havde vedtaget visse 

 Former, i hvilke deres Livsomstændigheder skulde indrammes. 

 Det bliver derfor ogsaa yderst ensformigt at gjennemgaa disse 

 Biografier. 



Brødremenighedens Tilhængere i Norge i 18de Aarhundrede 

 har havt en levende Erkjendelse af, at Kristendommen er Liv. 

 Dette har visselig ikke været skjult for de orthodoxe Prester og 

 deres alvorlige Menighedslemmer, men Opfatningen af Livet i 

 Kristo og dettes Karakter tør have været en anden i disse 

 Kredse. Som det her gjaldt Kirkelæren først og sidst, saa har 

 man vel kommet til at lægge overdreven Vegt paa Kundskaben 

 og vel ogsaa paa sine Steder sat Livet i denne. Da Lære- 

 spørgsmaalet i Brødremenigheden ikke havde nogen synderlig 

 Betydning, og Livet væsentlig sattes i Jesus-Kjærligheden, For- 

 dybelsen i Jesu Død, blev det let en Følelsessag, og Taarer 

 hørte til det almindelige, medens Kundskaben, Læren, næsten 

 ikke nævnes. Det sees heller ikke nogensteds, at der opkom 

 Lærestrid mellem Brødrene og Presterne. I Drammen gjorde 

 1753 en Kapellan dem Fortræd. Det siges ikke paa hvad Maade; 

 det kan ligesaa godt have været deres Forsamlingsvæsen som 

 deres Blodtheologi, han angreb. Ellers ser vi ikke andet end, 

 at Presterne baade i det 18de og det 19de Aarhundrede stod i det 

 bedste Forhold til dem. Om Sandbergs og Kiellands dogmatiske 



