1908.] BRØDREMENIGHEDEN I NORGE. 37 



traadt af Brødremenigheden, 1756 kom til Bergen og „ikke ud- 

 rettede noget godt ved sin Nærværelse". Der siges for Resten 

 ikke, hvad han foretog sig. Det var ved denne Tid, Rennord 

 ophørte med sine offentlige Forsamlinger, hvad han vel var nødt 

 til — heder det — „fordi den sande Aand var vegen fra ham, 

 og han havde tabt sin Credit saavel hos Verden 1 som hos 

 Brødrene". Man fandt nu, at man maatte have en Societets- 

 forstander i Bergen, og dertil blev valgt Ole Backer. Han 

 var født Ilte Nvbr. 1725 i Holmestrand, hvor Faderen var Kjøb- 

 mand. Han gik 1739 med sin Hustru ind i Brødresamfundet, 

 som paa denne Tid bredte sig temmelig meget paa Bragernes 

 og Strømsø. Sønnen ønskede ogsaa at blive „ein seliger Menseh" 

 og rejste 1743 med en „Broder", der et Aars Tid havde været 

 hos dem, til London. 1744 blev han optagen i Brødremenig- 

 heden, og 21de Juni s. A. havde han „die Gnade den Leichnam 

 und Blut Jesu zu geniessen". 1745 kom han hjem, men med 

 det faste Forsæt at gjøre sig ganske fri [for verdslig Bedrift], og 

 Forældrenes Overtalelser hjalp ikke. 1746 kom han atter til 

 London, — traf Zinzendorf og blev tågen i Tjeneste. „Sigt- 

 ningstiden 1748 — 49 afløstes" — siger han — „ogsaa hos mig 

 af en grundig Bod og en sand Begjærlighed efter at komme i 

 Omgang med Martermanden." Han indehavde nu forskjellige 

 Stillinger i London og i tydske Stæder, blev 27de Mai 1754 gift 

 med Sus[anna?J Neumann og samme Aar Diaconus, ligesom 

 Hustruen Diaconisse. 1761 blev han kaldt til Bergen, samme 

 Aar, som begge hans Forældre døde. Han blev her til 1771 i 

 ..udvortes Trængsel, dog salig" — brandlidt 1771 — fik i Nvbr. 

 s. A. Kald til Kristiania og 1776 til Kjøbenhavn, 1783 til Fyn 

 med Bopæl paa Svaninge. Da hans Hustru var død 27de Dcbr. 

 1785, resignerede han og døde 31te Marts 1791. 



Man havde allerede i den første Tid — under Zeisberger — 

 indført de ejendommelige Former, som Brødremenigheden har 



1 Det er gjennemgaaende i denne Tid, at de herrnhuttiske Brevskrivere 

 karakteriserer alle, der ikke tilhører deres Samfund, som ,, Verdens 

 Børn", „kjødelige", „naturlige Mennesker". Især forekommer den sidste 

 Betegnelse hyppig. Se o. S. 22. 



