12 MAGNUS OLSEN. [No. 6. 



paa, at Skade fra først af har været en mandlig guddom. Se 



A. Kock, Zeitschrift fur deutsche Philologie XXVIII s. 289 ff. 



Altsaa faar vi videre følgende gudegrupper (eller gudepar): 



I den norrøne mythologi: Frøi Frøia(= Horn) 



Njord mase. Skade fem., hvilke tør ombyttes til : 

 Skade mase. Njord fem. 



I stedsnavne paa Tysnesøen: Ty Njord fem. 



Naar disse sammenholdes med de allerede tidligere paa- 

 viste gudepar 



I Bro: Ull Hærn 



I Torstnna og Simtuna: Frøi Hærn Tor 



I Samnanger: Lill Frøia Tor, 



følger heraf videre : 



b) at Ull og Ty er navne paa samme gud, forsaavidt- 

 som begge udgjør et gudepar sammen med jordfrugtbarhedens 

 gudinde 1 . 



Allerede tidligere har Axel Olrik 2 efter en undersøgelse 

 af den geografiske udbredelse, som stedsnavne sammensatte med 

 Ull og Ty har i de nordiske lande, udtalt, at „det muligvis 

 [kunde] tænkes, at . . . [Ull og Ty] i Virkeligheden var en og 

 samme Gud". Medens Ull er almindeligt i norske og svenske 

 stedsnavne, mangler i Danmark ethvert spor af kultsteder for 

 Ull. Derimod har Danmark en række stedsnavne, sammen- 

 satte med Ty, medens saadanne saagodtsom ikke tindes i Sve- 



1 I det følgende taler jeg om Ull og Ty som samme gud. men lader 

 den mulighed aaben, at Ull oprindelig eller tildels er at opfatte som 

 en „winterlicher Gegensatz des sommerlichen Himmelsgottes" (Mogk, 

 German. Mythol. 2 s. 349). Ull beskrives i den norrøne mythologi som 

 en dygtig skiløber. 



De ovenfor anførte sammenstillinger fører ogsaa til en identificering 

 af Ull med „skigudinden" (qndurdis) Skade og er saaledes egnede til 

 at bekræfte H. Schiick's formodning (Studier i nordisk litteratur- och 

 religionshistoria II s. 225 ff.), at Skade og Ull er samme gud. I denne 

 undersøgelse gaar jeg ikke nærmere ind paa spørgsmaalet om Skadi 

 og om dette gudenavns mulige forekomst i norske og svenske steds- 

 navne. 



2 Budstikke til Selskab for germansk filologi IV, Kjøbenhavn 1902, nr. 1 

 s. 3. 



