18 MAGNUS OLSEN. HÆRNAVI. [No. 6. 1908.] 



kanske ogsaa Rgskva): „(hun) som frembringer, ska ber, 

 fører frem til modenhed". Dette passer som navn paa en 

 gudinde, hvem Snorre i Gylfaginning identificerer med Frøia, 

 søster af himmellysets og frugtbarhedens gud Frøi. 



Baade i form og i indhold kan saaledes Hærn, Hgrn 

 sammenstilles med gr. Kgovog 1 , og det forekommer mig derfor 

 sandsynlig!, at den givne forklaring af det svensk-norske gud- 

 indenavn har truffet det rette. Den synes mig at maatte fore- 

 trækkes fremfor H ell qu is t's forklaring (Nordiska studier s. 184 

 ff.), hvorefter Hgrn som oprindelig betegnelse for en skygudinde 

 skulde være en hunkjønsdannelse til tysk ham, glht. haran. 

 Heller ikke er sammenhæng med gin. herr m. „elsker, horkarl" 

 og hora f. „ skjøge" sandsynlig. 



Under alle omstændigheder godtgjør den, som jeg tror, sikre 

 sammenstilling af Hgrn med det gammelsvenske stedsnavn 

 Hærnavi, at Hgrn er en ældgammel svensk- norsk gud- 

 inde, hvis navn gjennem skaldenes omskrivninger er bevarethelt 

 ned i middelalderen. Frøia-navnet Hgrn kan isaafald ikke, som 

 Sophus Bugge (Forhandlinger paa det andet nordiske Filolog- 

 møde i Kristiania 1881, Kra. 1883, s. 231 f.) ved dristige kom- 

 binationer har søgt at vise, være en omtydning af et fremmed, 

 angelsaksisk ord. 



1 I sin i mange henseender fortrinlige undersøgelse „Der germanische 

 Himmelsgott" (i „Abhandlnngen zur germ. Philologie. Festgabe fiir R. 

 Heinzel" s. 189 ff.) sammenstiller R. Mnch den norrøne mytbologis 

 Vanir, som er ndgaaede fra „dem Vertreter der zengenden Naturkraft, 

 beziehungsweise dem Sonnengotte", med grækernes titaner, hvis an- 

 fører Ko6vo£ er. Da nu Hærn (Horn) bar vist sig at være en vanadis 

 (som Frøia kaldes SnE. I 301), stemmer det udmerket med Much's ud- 

 redninger, at hendes navn kan være etymologisk nær beslegtet med 

 Koovos. 



Trykt 25 mai 1908. 



