MAGNUS OLSEN. [No. 7. 



III. Men ogsaa forskjellige andre omstændigheder er egnede til 

 at vække tvil om rigtigheden af den forklaring, som Olson har 

 givet af den hele nidskrift. 



Raderne I — III læser Olson saaledes 1 : 



I) hKf\ + R + Å:IM 

 s k uaraR:iki 



II) 9 + k : + r + : 

 m a r : a f a 



III) •> + :$+: .K R + T 



?an:mn:krat 



i. 



De 4 første rimer i IV opfatter Olson som magiske runer. 

 Den øvrige indskrift er han mest tilbøielig til at forståa saa- 

 ledes : 



Åtti Sigvaran Ingimar. A fa [mjqn minn grat. D. e. 

 „Ingemar Sigvardh's (son) ag de (detta). (Denna amulett) 

 månde ... of vervåldiga (dvs. besegra, afvånda) min sorg 

 (eller olycka)." Jfr. gl. norsk få å e-n „overvælde én". 



Alternativt har han tænkt paa at forklare skuaraR som 

 sun(s) Ingvaran „Ingvardh's søn" og paa at tolke anden sætning 

 saaledes: hafa mqn (eller kqn) minn grat, d. e. [„denne amu- 

 let] månde (eller kan) hafva min gråt". I anden sætning skulde 

 da den forestilling være udtrykt, „att amuletten liksom skulle 

 tåga till sig och behålla iigarens sorg" ; thi „utan tvifvel har 

 man garna i amuletten inlagt något personligt, en 'ande'." 



,01son er selv opmerksom paa flere af de vanskeligheder, 

 som hans tolkningsforslag støder paa. Saaledes betegner han 

 det som „ytterst påfallande, att det langa Mjudet hår [i åtti] år 

 återgifvet med dubbelt tecken. Sådant forekommer visserligen 

 t. ex. på fsv. runinskrifter, men forst från en afsevårdt senare tid 



1 Af første rune i III er kun nederdelen af en stav bevaret. Af sprog- 

 lige grunde formoder Olson, at runen har været Y k eller snarere T m. 

 — Paa tegningen sees efter sidste rune i IV to prikker, som har Hg- 

 hed med skilletegn. Til disse tager Olson intet hensyn i sin beskri- 

 velse af runerne og i gjengivelsen af indskriften, hvorfor de vel maa 

 ansees for tilfældige. 



