1908.1 TRYLLERUNERNE PAA ET VÆVSPJELD. 



an det har kan vara tal om". Hertil føier jeg en anden be- 

 tænkelighed ved at tolke åtti som „eiede": Vi skulde efter denne 

 forklaring vente skilletegn foran åtti, da der ellers overalt i ind- 

 skriften rindes to prikker til ordadskillelse. 



Af disse grunde kan Olsons tolkning af indskriftens første 

 halvdel ikke opretholdes. Ogsaa fra meningens side er den, som 

 Olson selv fremhæver, ikke uden betænkelighed derved, at der i 

 første sætning tales i præteritum. Man bliver da nødt til at 

 antage, at det af en eller anden grund var runeristeren — den 

 senere eiermand, som det skulde fremgaa af den følgende sæt- 

 ning — mere om at gjøre at forevige den tidligere eiermands 

 end sit eget navn. „Sådana skål kan man emellertid nog upp- 

 leta. Denna forrå ågare kan ju t. ex. ha varit en på sin tid 

 och ort synnerligen framstående man, af hvilken det var en stor 

 heder att som gåfva eller på annat satt mottaga en dylik nyttig 

 sak." Men maa vi ikke tænke os, at det først er ru ne r ne (der 

 ifølge Olson alle er fra samme tid), som har gjort vævspjeldet 

 til en gjenstand (amulet), der havde noget værd som gave eller 

 kunde være til nogen nytte? Desuden kan ikke godt en mand 

 (Ingemar) tænkes at have eiet et vævredskab. 



Endelig kommer hertil den indvending. at nidskriften, som 

 jeg ovenfor har vist, sikkert maa have begyndt med rad I. 

 åtti | skuaraR iki mar kan da ikke forbindes til én sætning. 



Skjønt jeg saaledes maa tåge afstand fra Olsons opfatning 

 af åtti og dermed tillige fra hans forklaring af indskriften i 

 dens helhed, er det mig paa den anden side en glæde at frem- 

 hæve, at jeg i flere enkeltheder helt eller delvis kan slutte mig 

 til hans opfatning. Olson har sikkert rigtig tolket ikimar som 

 mandsnavnet Ingimar (nom ), og der kan vel ikke være tvil om, 

 at han i det væsentlige har rigtig opfattet forholdet mellem dette 

 navn og det foregaaende ord, som ogsaa efter al sandsynlighed 

 er et personnavn. Hertil vil jeg i det følgende komme tilbage. 



Det ene af Olsons tolkningsforslag, hvorefter a fa skulde 

 være = gl. norsk få cl „overvælde", kan vi ganske se bort fra. 

 fordi præpositionen å i en indskrift fra omkring aar 1000 (jfr. i 

 det følgende) maatte være skreven med (s a. ikke med +. Des- 



