MAGNUS OLSEN. [No. 7. 



uden maatte man af Olson forlange, at han skulde anføre ana- 

 logier til den paafaldende ordstilling, som eiter hans tydning 

 fremkommer i anden sætning, og videre kan der, som Olson 

 selv indrommer, gjøres (\en indvending, at fei d i den norrøne 

 litteratur kun forekommer med personligt objekt. 



Mod det andet forslag „[denne amulet] månde (eller kan) 

 hafva min gråt" kan ingen formelle indvendinger gjøres; afa for 

 *hafa har tallige analogier i danske runeindskrifter, saaledes 

 f. eks. i af|Di paa den med spjeldet omtrent samtidige skaanske 

 Sjorup-sten. Saa meget alvorligere indvendinger kan derimod 

 gjøres fra meningens side, og dette er vel grunden til, at Olson 

 selv ikke synes at skjænke sit forslag synderlig tiltro. Den me- 

 ning, han faar frem, har, saavidt jeg ved, intet tilsvarende i 

 andre magiske runeindskrifter. 



Men ogsaa i anden halvdel af nidskriften kan jeg i flere 

 enkeltheder slutte mig til Olson, hvilket vil fremgaa af den 

 tolkning, som jeg nu selv vover at foreslaa l . 



II. 



Som allerede nævnt, tinder jeg det utvilsomt, at nidskriften 

 begynder med den rad, som jeg har kaldt I. Første ord i denne 

 bliver da skuaraR, hvoretter skilletegn følger. Dette er et navn 

 i genetiv, styret af det følgende ikimar;, d. e. Ingimar, et 

 navn, som oftere ellers forekommer i gammeldansk; se 0. Niel- 

 sen, Olddanske Personnavne s. 51. 



Mellem s og k maa, som Olson har seet, en vokal være 

 udeladt, sandsynlig i, ligesom i mn, d. e. m(i)n, i III. s(i)kuaraR 

 tolker Olson snarest som Sigvaran, gen. af mandsnavnet Sig- 

 vordr, som antages at have havt en (dialektisk) sideform 



1 Paa grund af nærværende afhandlings forholdsvis store omfang og til- 

 dels meget specielle indhold har jeg ikke tnrdet benytte mig af dr. 

 Ek hoffs velvillige tilbud om at lade den trykke i „Fornvannen", 

 hvor Olsons afvigende tolkning er offentliggjort. 



