10 MAGNUS OLSEN. [No. 7. 



stemt mig lor fm]an, ikke [k]an, saaledes som der ogsaa kan 

 læses, vil sees af den mening, som jeg findel' i den hele nid- 

 skrift. 



I de ord, som dernæst følger, mn : krat, tinder jeg ingen 

 brugbar mening, om man med Olson forklarer mn som det pos- 

 sessive pronomen i hankjøn ental minn („min graad"). I mn, 

 hvilket uden tvil er forkortet skrevet for m(i)n (jfr. s(i)kuaraR), 

 søger jeg derfor et andet ord. 



m(i)n : krat forstaar jeg som men-grat akk., d. e. mén- 

 graad, graad, som er fremkaldt ved mén. Denne sammensæt- 

 ning, som rigtignok ikke ellers er paavist i de gamle nordiske 

 sprog, er ganske naturlig, idet den i betydning kan sammen- 

 stilles med det gammelnorske meintregi; det gamle ord for 

 „graad" kan nemlig, som Olson (s. 24) nævner, bruges i en 

 mere omfattende betydning „sorg, ulykke" (jfr. f. eks. gl. svensk 

 uåndes hanna gratar i glåpi Cod. Bureanus 519). 



Det ord, som er første led i den af mig antagne sammen- 

 sætning, har i gl. dansk betydningen „skade. feil", i gl. svensk 

 „ondt, skade (i fysisk henseende), kval, sorg". Af de betyd- 

 ninger, som gl. norsk mein har, fremhæver jeg navnlig den, som 

 vi bl. a. kjender fra Håvamål 151: 



Pat hann ek et setta, 



ef mik særir pegn 



å råturn hr ås vidar, 



ok pann hal. 



er mik heipta kvedr, 



pann eta mein helår en mik. 



„Det kan jeg for det sjette, om en mand saarer mig paa 

 det raa (friske) træs rødder: den mand. som vækker min vrede, 

 ham rammer mén før mig." 



Her er aabenbart tale om den skade, som voldes ved runer, 

 indridsede i en saftig trærod 1 . Man har vel tænkt sig, at lige- 



1 Jfr. Corpus poeticum boreale II 572. — I Grettis saga kap. 79 ff. vol- 

 des Grettes død ved en trærod, hvori er ristet runer, som er rødfarvede 

 i blod. 



