1908.1 TRYLLERUNERNE PAA ET VÆVSPJELD. 11 



som ranerne blev skaarne ind i den friske rod og deres kraft 

 derfra fik gjennemtrænge det hele træ, saaledes skulde virk- 

 ningen af den galder, som ménrunerne indeholdt, gjennemtrænge 

 hele den person, som man vilde skade. Men Odin, i hvis mund 

 den citerede strofe af Håvamål er lagt, kan en galder, som er 

 rammere end modstanderens, hvorved han bevirker, at den mén, 

 som rettes mod ham, vender sig mod sin ophavsmand. 



Hvorledes saadan mén, som var fremkaldt ved trylleruner, 

 kunde ytre sig, lærer vi af Egils saga kap. 72 og 76. Paa sin 

 Vermelandsfærd traf Egil Skallagrimssøn paa en syg ung pige 

 og opdagede, at sygdommen (mein hennar) skyldtes en fiske- 

 gjelle (tdlkn), beskreven med runer, som en ukyndig bondeson 

 i nabolaget havde lagt under hendes leie. Thi senere „kom det 

 op, at han havde beilet til hende, men Torfinn [hendes fader] 

 vilde ikke gifte hende [med ham]; saa vilde bondesønnen for- 

 føre hende, men hun vilde ikke; da troede han at riste elskovs- 

 runer for hende, men han havde ikke kyndighed nok dertil, og 

 han havde ristet for hende noget, som hun fik mén (mein- 

 semi) af". 



Her er altsaa mén (mein, meinsemi) brugt om den skade, 

 som kunde paaføres én ved trylleruner og -- maa vi tænke 

 os - dermed forbundne galdre. Dette mén beskrives saaledes, at 

 pigen siges at have havt langan vanmdtt, ok pat var krom 

 mikil ; fekk hon enga nott svefn ok var sem hamstoli væri. 



Ai Håvamål 151 og stedet i Egils saga tør vi kanske slutte, 

 at mein „mén" er det tekniske ord i oldtidens magi for saadan, 

 ved trylleruner paaført, hovedsagelig fysisk lidelse. I denne be- 

 tydning bør vel derfor ordet ogsaa opfattes i runeindskriften paa 

 vævspjeldet, hvoraf jeg nu har tolket det meste: 



s(i)kuaraR : ikimar : (h)afa : I [m]an : m(i)n : krat, d. e. 

 ,,Sigvors-Ingemar vil faa mén-graad". 



Hafa forekommer her med „graad" som objekt, ligesom 

 Skirnismål 30: gråt at gamni skalhi i gogn hafa. 



Den regelmæssige prosaiske ordstilling vilde være [m]an 

 (h)afa (jfr. M. Nygaard, Norrøn syntax § 344 a). Naar 

 dog her i den sammensatte verbalform infinitiven staar 



