16 MAGNUS OLSEN. [No. 7. 



treenige Guds navn; dog har disse 3 runer tillige sproglig be- 

 tydning som del af den egentlige indskrifl 1 . 



Men ogsaa paa anden rnaade er runernes Lryllekraftige virk- 

 ning forsterket paa vævspjeldet, saaledes som det vil fremgaa af 

 flere eiendommeligheder ved nidskriften, som jeg i det følgende 

 skal gjøre nærmere rede for. 



III. 



Først skal jeg søge at besvare et spørgsmaal, som maa 

 fremstille sig, naar man søger at trænge dybere ind i Lund- 

 indskriftens eiendommeligheder: Hvorfor er paa et enkelt sted 

 en binde ru ne anvendt, til og med en binderune af en ganske 

 enestaaende form? Paafaldende er det ogsaa, at binderunen 

 mn udtrykker et helt ord, hvor runen | i snarere er udeladt af 

 skriveren (ligesom i i s(i)kuaraR), end den skal tænkes at ligge 

 i binderunens stav. Det fremsatte spørgsmaal bliver derfor 

 vistnok at besvare i sammenhæng med spørgsmaalet om ude- 

 ladelsen af runen | i paa to steder i nidskriften. Hverken an- 

 vendelsen af binderunen eller udeladelsen af i kan skyldes hensyn 

 til rummet. Netop i rad III (foran mn) staar runerne meget 

 aabent, og i rad I ved nidskriftens begyndelse kunde der godt 

 være blevet plads til en |-rune. Heller ikke er s(i)kuaraR og 

 m(i)n særlig almindelige ord i runeindskrifter, saaledes at den for- 

 kortede skrivemaade kan forklares som en traditionel, hvilket er til- 

 fældet med hyppig forekommende forkortede ord som habi = hialbi, 

 s = „sjæl" (Olson s. 20, 22 anm.). Endelig ser vi, at rune- 

 risteren ved udeladelsen af i i de to ord ikke har fulgt et be- 

 stemt princip; thi i ikimar er i skrevet mellem konsonanter. 



Jeg vender mig til Rok-indskriften for at naa til et svar 

 paa de fremsatte spørgsmaal. 



I Rok-indskriften møder vi den samme eiendommelighed 

 som i Lund-indskriften : I hin omfangsrige indskrift er ogsaa 



1 Se Aarsberetning 1907 s. 158 f. 



