24 MAGNUS OLSEN. |No. 7. 



Runernes overnaturlige kraft har den tryllekyndige kvinde 

 kunnet væve ind i sin væv, naar hun paa et af spjeldene med 

 runer indridsede en forbandelse over en bestemt person, for- 

 sterket ved magiske runer. Og hver gang hun slog væven, har 

 hun da vel sagt noget saadant som: „Jeg vikler N. N. ind i 

 denne ulykkesvæv", eller — for at tale med den kvinde, som 

 har indridset runerne paa spjeldet fra Lund — : „N. N. skal 

 faa mén-graad". Saaledes kan der i spjeld-i tidskriften ligge 

 gjemt et helt lidet billede fra det daglige liv i vikingetiden med 

 træk, som meget minder om den situation, kong Sverre udmaler 

 i sin tale i Bergen efter Magnus Erlingssøns fald (Konunga sogur 

 s. 105), hvor han paa sin livfulde maade skildrer sine skjulte 

 fienders tænkemaade: „Slig taler tjenestek vinden, naar hun 

 gaar ud og har banketræet i haanden og slaar paa hellen: „her 

 skulde Sverres hoved ligge under!" siger hun". 



Men ogsaa en anden, noget afvigende opfatning kunde synes 

 mulig paa grund af den magiske indskrift af ensartet indhold 

 paa benstykket fra Trondhjem. 



Om denne gjenstand udtaler K. Rygh (anf. st. s. 7): „Det 

 er et Stykke af et Ribben af Okse eller Ko, afbrækket ved 

 begge Ender, nu gode 20 Cm. langt. Det kan nu vanskelig 

 sikkert afgjøres, om det er et Brudstykke af et tildannet Red- 

 skab. Det kunde i Tilfælde tænkes at være et Stykke af et 

 Vævspyd (Vævsked). Saadanne pleier rigtignok i disse Fund i 

 Regelen at være dannede af Hvalben og ganske rette; men ial- 

 fald i et enkelt Tilfælde forekommer der ogsaa et, som er dan- 

 net af et Ribben og derfor er lidt krummet, med et smalere 

 Haandtag i den ene Ende. Det synes ialfald mindre rimeligt, 

 at en saa omhyggelig ridset Indskrift skulde være anbragt paa 

 et Stykke Ben, som ikke havde nogen Bestemmelse som Brugs- 

 gjenstand. Bruddene ved Stykkets Ender er gamle." 



skrifternes overlevering henviser til mdlrilnar i det foregaaende og 

 hvor vefr formelt kunde være præsens af vefa. Men mulig gaar peer til- 

 båge paa sakar i en foregaaende strofe, som nu er faldt ud (se Finnur 

 Jonsson's Edda-udgaver til stedet), og vefr kommer vel snarere af vefja 

 end a f vefa. 



