1913] LEONARDO DA VINCI OG FONETIKEN 19 



man uvilkaarlig: Hvorledes er hans forhold til forgjængerne? 

 Vender man sig først til Oldtidens forfattere, er Aristoteles 1 

 og Galen de to som har fyldigst kjendskab til lydfysiologien, 

 og netop om disse to ved vi, at de har havt stor indflydelse paa 

 Leonardo, og da særlig Galen, som er hans læremester i anatomi. 

 Det viser sig, at Leonardo, trods sin egen eksperimentelle me- 

 thode, paa mange punkter har havt vanskelig for at løsrive sig 

 fra Galens lære. Hans forhold til Galen og ogsaa til Aristoteles 

 blir et overmaade vigtigt kapitel, naar hans anatomi engang i sin 

 helhed kan blive gjenstand for en sammenhængende behandling. 

 Naar man imidlertid ser, hvorledes Leonardos noter slutter sig 

 nær til hans tegninger eiter naturen, hvorledes de i sin form og 

 i terminologien ofte er famlende (naar han f. eks. mangler be- 

 tegnelsen larynx), i modsætning til Aristoteles' og Galens klart 

 formulerede sætninger, blir man overbevist om, at hans iagt- 

 tagelser og betragtninger i første række er grundet paa egne 

 undersøgelser. Dertil kommer for det nærværende emnes ved- 

 kommende, at Galens bog om stemmen, neql cptovrjg 2 , er tabt. 

 Imidlertid kommer Galen i andre bevarede skrifter ind paa 

 mange af de herhen hørende spørgsmaal, fremforalt i De usu 

 partium corporis humani libri XVII S , som indeholder hans 

 fysiologiske system, hvor han viser sig at have et forbausende 

 godt kjendskab, f. eks. til strubehovedet, og anvender de nu 

 brugelige navne 4 . Naar derfor Leonardo f. eks. i sine mange 

 betragtninger over trachea stadig kommer tilbage til sammen- 

 ligningen med orgelpiben og forskjellige blæseinstrumenter, finder 

 vi lignende hos Galen 5 . Ved Leonardos beskrivelse af nervus 

 vagus i dens forløb nedover langs oesophagus og trachea til ven- 

 triklen, synes han at have beskrivelsen af Galens sjette nervepar 

 i minde, idet hans ord „læg merke til hjernesubstansen, om den 

 er løsere eller fastere ovenover nervernes udspring end i sine 



1 I Historia animalium. 



2 Jul. Wiberg, Galen, Odense 1910, p. 13. 



3 tieoI %oeias taii> ev dv&oamov acoftari fiooioiv loyoi tZ,' , ibid. p. 15. 



4 De usu partium Lib. VIII, Cap. XIII; jfr. Grutzner p. 73. 



5 Ibid. 



