I. Ubetonede stavelsers vokaler i gammel tid. 



S. 



Jaavidt man av oldskriftene kan skjønne, var i gammel- 

 norsk og gammelsvensk vokalenes beskaffenhet i svakt betonede 

 stavelser paa de fleste steder regulert enten efter vokalharmoni 

 eller vokalbalangse. Især i den større østlige del av Norge, i 

 Vestergotland og i Skåne hersker i de ældre skrifter vokal- 

 harmonien, som i korthet — og derfor rigtignok ogsaa noget 

 unøiagtig — kan fremstilles saa, at den oldnorske „normalortografi"s 

 i og u i endelser kun optræder som i og u efter en betonet 

 stavelse med høi vokal, men som e og o efter de dype. Vokal- 

 harmonien er saaledes en progressiv assimilation (væsentlig!) i 

 artikulationens tranghet 1 . I visse andre deler av Sverige hersket 

 derimot loven om vokalbalangse: efter en kort Iste stavelse var 

 den 2den stavelse i en slags aksentlikevægt med den, og der 

 anvendtes derfor de bestemtere artikulerte vokaler a, i og u, efter 

 en lang blev de slappet til mellemvokalene æ, e og o. Vokal- 

 balangsen er altsaa en progressivt fra rotstavelsen bevirket paa- 

 virkning paa endelsens vokal ved hjælp av det større eller mindre 

 eftertryk som den overlot til endelsen. De gamle haandskrifter 

 viser ogsaa, fra henved 1300 av, at vokalbalangsen fandtes ogsaa 

 paa Østlandet i Norge, idet fra den tid a i endelsen ofte 

 skrives æ efter lang rotstavelse, mens der skrives a efter kort. 

 Om der var nogen forskjel paa behandlingen av i og u efter 



1 I virkeligheten var det jo, som ordet harmoni uttrykker, ikke tunge- 

 stillingen som blev assimilert, men vokalklangen, jfr. Noreen, Ark. f. n. 

 filol. XVII 207 f. 



