AMUND B. LARSEN [No. 7 



samme princip, har man hittil ikke kunnet finde av de skriftlige 

 vidnesbyrd; ved disse grep vel ogsaa vokalharmonien ind, og 

 den ufuldstændige gjennemførelse kan skyldes de forskjellige 

 maater hvorpaa de blev forbundet i dialekter og hos de skri- 

 vende. Endog nordenfjelds, hvor vokalbalangsen ikke engang 

 har nogen nævneværdig forekomst ved a i den skriftlige tradi- 

 tion, synes det av nutidens bygdemaal at fremgaa, at vokal- 

 balangsen har spillet en betydelig rolle, like saa vel som paa 

 Østlandet; de kan mere end der i gammel tid ha været over- 

 dækket av et skrifts pr og, hvis grænser i tid og rum ingen- 

 lunde bør tænkes at ha faldt sammen med grænsene for det 

 talesprog som det oprindelig er kommet fra 1 ; det kan godt ha 

 været endog bare et sprog i høvdingeslægtene, allerede ved den 

 tid da det først blev anvendt i latinsk skrift. 



Naar jeg saaledes maa gaa utenfor de gamle haandskrifters 

 autoritet, og i henseende til vokalbalangsens tid og utbredelse 

 altsaa imot den, saa er det fordi den bekjendte østnorske til- 

 jævning forutsætter vokalbalangse, og tiljævningen har som 



1 Ogsaa professor Hægstad tænker sig at et skriftsprog allerede i den 

 oldnorske sprogperiode kunde øve saa sterk en indflydelse paa al skrift, 

 at talesproget paa det sted hvor haandskriftet blev til, fuldstændig 

 manglet eksempler i skriften i flere eller færre henseender ; men han 

 anvender i Gam. Trønd. ikke denne tanke paa den dialekt som han der 

 behandler, men nævner den i anledning av skrift fra Stavanger amt og 

 fra Island. Om de sidste sier han (G. Tr. s. 97 ff.) : „det er vel meir 

 trulegt at skiftet [først e og 0, derefter i og 0, senere i og u paa 100 

 aar] i dei isl. skrifter hev sin grunn anten i ymse maalføre, som land- 

 namsmennerne hev ført med seg fraa Norig, og som kvart i si tid hev 

 havt yvertaket i skrifti eller ogso i ymse sku lar (mynsterskrifter)." 

 Senere (f. eks. Vestnorske Maalføre s. 4) gir han deslike ræsonnemanger 

 en større plads, men i sin „Merknad" i Norvegia 1904, det sidste sted 

 hvor han har uttalt sig om spørsmaalet, holder han fremdeles paa 

 trøndermaalets væsentlige ensartethet. Netop i Trondhjems stift, hvor 

 der formentlig var forholdsvis fler skrivekyndige end andre steds i 

 landet, og hvor disse rimeligvis i de der antagelig mere end almindelig 

 talrige smaahøvdinge-ætter fandt et slags ædlere talesprog at gaa ut 

 fra, der, maa man anta, hadde et skriftsprog og et overklassesprog 

 lettere end hos os almindelig for at faa en overvældende overmagt 

 imot enkeltmænds mere stedbundne uttale. Saa mener jeg det maa ha 

 været, først blev det H. kalder „gamalt Trøndermaal" skriftsprog for 

 Trøndelagen, senere delvis for næsten alle dele av landet, likesom 

 det blev en væsentlig faktor til det senere riksmaal i kongebrevene. 



