1913] OM VOKALHARMONI, VOKALBALANGSE OG VOKALTILJÆVNING 11 



Den betydning vokalbalangsen har hat inden dette vidtstrakte 

 sprogomraade, er yderst forskjellig. I de ytterste ender, i Helge- 

 land, i Lister og Mandals og i Nedenes amt falder den meget 

 litet i einene, og i Romsdalen endnu mindre, paa Voss og i 

 Hardanger kjender man for tiden paa hvert av stederne som 

 det synes kun en eneste glose til at fæste det sproghistoriske 

 faktum, at der ogsaa der har været likevægtsmaal. Men i det store 

 østnorske sprogbælte fra Skiensfjorden og Rakkestad til Snaasen 

 nord for Trondhjemsfjorden har vokalbalangsen gjennem tiljæv- 

 ningen utviklet sig til en mægtig faktor, som ikke alene spiller 

 en stor rolle for maalenes rytme og for selve sproglydene, men 

 ogsaa griper stærkt ind i bøiningslæren og tvedeler verbers og 

 svake han- og hunkjønsords beining. Som en indtil denne dag 

 levende proces 1 har tiljævningen gjort de store grupper den 

 dannet, endnu større ved at føie nærstaaende grupper til; som 

 eksempel vil jeg henvise til Hægstads „Vokalharmonien i Stod- 

 maalet", hvor man vil se at vokalharmonien i dette maal er 

 overmaade korrekt bevaret ved endelser med palatalvokal, men 

 for en væsentlig del er gaat til grunde ved dem med labialvokal, 

 fordi saadanne endelser dannet mere sluttede grupper i beiningene. 

 De ord som hadde overvægt paa Iste stavelse, er endnu meget 

 talrikere end de med likevægt og har især paa Østlandet i stor 

 utstrækning trukket former hen til sig som efter sin oprindelse 

 maa ha hat likevægt, og tildels endnu har det paa andre steder. 

 Slike store sproglige analogier kan kun vanskelig brukes til at 

 belyse ældre tiders lydlover. Men naar man træffer formgrupper 

 som fra begyndelsen av har været smaa og nu er blit endnu 

 mindre (uagtet ogsaa ett eller andet som ikke hørte oprindelig 

 med, er kommet til), saa vil den kjerne som viser sig i gruppen, 

 ofte ha noget at sie os om lydlover i temmelig fjern tid; den har 

 ikke været stærk nok til at attrahere altfor meget. 



En saadan utgjør for vokalbalangsen e-verberne, egentlig 

 bare de med kort rotstavelse iblandt dem, i Selbygmaalet og i 

 Sætersdalsmaalet. Disse verber pleier i vore bygdemaal at slutte 



1 Smlgn. i min Oversigt Thjm. s. 111 „den sidste som sa vøkli" i Tydalen. 



