12 AMUND B. LARSEN [N(). 7 



sig helt eller væsentlig til de lange i-verbers bøining. Jeg har 

 ikke set deres bøiningsmaate særskilt omtalt i den norske bygde- 

 maalslitteratur uten i mit debutarbeide „Oplysninger om Bgdm. 

 i Selbu og Guldalen", og jeg kjendte dengang kun et eneste 

 eksempel (lifa). Men der er, som jeg senere har oplyst, i Selbu 

 noget fler. Av gapa har man foruten gap(e) og gapa ogsaa 

 gapi, som aabenbarlig er opstaat av præs. gapir, og av pola 

 har man tåli, om hvilket det samme gjelder — uagtet de begge 

 ogsaa kan brukes som infinitiv. Og om disse vil jeg uttale at 

 der maa der i oldnorsk tid ha været en præs.-form paa -i med 

 likevægt, men uten tiljævning, eftersom vokalforholdene ikke tillot 

 nogen saadan; og den præsensform har der levet længe sammen 

 med en vokalharmoni (hvilken der saa opstod først av dem), som 

 hadde ledelsen fornemmelig eller udelukkende der, hvor der ikke 

 var noget likevægtsforhold. Begge disse lydregler stemte overens 

 i de andre eksempler av gruppen, hvi <C lifir, med bevarende 

 tiljævning, og i hi < *hifir <^ hefir, si <C sigir <Z segir og vist- 

 nok opr. ogsaa i tijje <C *pigir < pegir, som nu er gaat over til 

 formen for lange i-verbers præsens. Likeledes med det enestaaende 

 adj. våni vant. Jeg er ogsaa tilbøielig til at tro at det adverbiale 

 målji makelig, opr. er en dat. *maki, med vokalbalangse, skjønt 

 det nu staar i række med ntr. av en mængde adj. paa -tryn, 

 som brukes paa lignende maate adverbiell, f. eks. russiryn,, 

 tussiryn,; der findes derfor ogsaa et adj. mafyiryn,. I motsætning 

 til disse præsensformer staar som ovenfor antydet de lange 

 i-verbers præsens med e, maalets slappe vokal, i virkeligheten 

 litt nærmet mot e, og den utlydende palatalvokal i utlyden av 

 oldn. ord, f. eks. timi, er med de nævnte undtagelser e. Der- 

 imot er endelsen -ir i flertal av st. han- og hunkjønsord altid 

 bevaret som i, f. eks. s& x i < sauoir, skåli <C skålir, likesom i de 

 nævnte korte sv. e-verber. Aarsaken til forskjel paa substantivenes 

 flertalsendelse -ir og de lange i-verbers præsensendelse -ir 

 ligger dels i det at sustantivene dog for en del hadde kort rot- 

 stavelse, og altsaa likevægt i flertal, og dels i substantivenes 

 bestemte former i flertal, paa -irnir og -irnar, hvor rn snart 

 blev n og palatalt, og som ogsaa før disse forandringer ved de 



