14 AMUND B. LARSEN [No. 7 



omtaler de samme ord fra andre deler av Oplandet, ogsaa der med 

 uoprindelige tilføielser, f. eks. ælv. Endnu mindre er den gruppe der 

 har -ir. Det er søn(n)ir (til sonr), grænir eller granir (til gron), 

 skiilir (*skol) og (opr. med lang rotstavelse) fænir eller fimir 

 (fpnn); ordet skidir er ogsaa utbredt sydover Østlandet, tildels 

 som hankjønsord: skuli. Ogsaa mellem disse ser vi gammel 

 vokalbalangse som ikke kunde føre til nogen tiljævning, men 

 bare foraarsake en tilnærmelse mellem vokalene som ogsaa kun 

 foreligger i nogen faa eksempler; ved næsten alle har vokal- 

 harmonien været en regel som maatte være til hinder for dan- 

 nelse av former som de nuværende; men vokalbalangsen over- 

 vandt den altsaa. Det samme gjælder de enestaaende prædikative 

 adjektiver vhni og vari (opmærksom), andresteds ogsaa svåri. 

 Maalene i Solør, Selbu og Sætersdalen er de som jeg har 

 skrevet mest om og derfor ogsaa de som jeg vet mest om. De 

 tre eksempler paa smaa formgrupper inden bøiningen som jeg 

 fra disse har omtalt som frembragt ved vokalbalangsen, tildels 

 paa trods av vokalharmoni, er stikprøver paa hvad der kan 

 rindes av saadant i vore bygdemaal — uagtet jeg ikke kjender 

 nogen flere eksempler. At der allesteds har været saadanne 

 eller endnu er det, er a priori usandsynlig. 



Den art av regressiv vokalassimilation som før hadde fore- 

 kommet i de nordiske sprog, omlyd av forskjellige slags, anses 

 sedvanlig for særlig at komme fra svakt betonede stavelser. 

 Om tiljæv ningen maa man derimot som regel anta, at dens 

 betingelse ialfald oprindelig var like væ gt, med en betonings- 

 grad utenfor rotstavelsen som var paafaldende stærk i sammen- 

 ligning med det vi er vant til at høre i vore nuværende bygde- 

 maal. I nutiden er en saadan betoningsgrad nemlig kun tilstede 

 i faa dialekter hos os. I en større omkreds omkring disse maal 



