1913] OM V0KALHARM0NI, VOKALBALANGSE OG VOKALTILJÆVNING 15 



ligger saadanne som vel ikke alle har nogen stærk utpræget 

 likevægt i nutiden, men som allikevel viser sig som intensitets- 

 centrer for likevægten som sproghistorisk faktum, derved at 

 endelsens vokal — saavidt lydsystemet gir anledning til det, 

 nemlig i særdeleshet ved a — viser overgang til en å-lyd, alt- 

 saa overgang til lang a-lyd ialfald før den middelnorske sprog- 

 periode 1 ; selve længden er i nutiden ikke nogenlunde vel repræ- 

 sentert uten i Kristianssands stift, f. eks. i Sætersdalen i ord 

 som hsfmhrq — og ogsaa der kan den maaske ha været tapt. 

 Der er to saadanne ekstreme intensitetscentrer, adskilt ved 

 Hallingdal og Valdres, altsaa ett i sydvest, det øverste av dalene 

 fra Numedal til Fjotland, stærkest utpræget i det nordøstlige 

 Telemarken, og ett i nord, i Gudbrandsdalen og Nordre Øster- 

 dalen og stærkest utpræget i de indre dele av Trondhjems stift, 

 fra Orkedalen indtil Snaasen. Naar Valdres og Hallingdal viker 

 av i dette stykke fra bygder med lignende beliggenhet og natur- 

 forhold baade i øst og vest, saa hører dette vistnok sammen 

 med det at disse dales maal ogsaa i visse andre henseender er 

 noget vestnorske og at de i gamle dage hørte til Vestlandet 

 i geistlig henseende. Man kan vel derav slutte at sammen- 

 hængen er den, at disse dalfører fik vokalbalangsen senere, 

 sammen med nye økonomiske og kulturelle forbindelser; den 

 naadde ikke til kraft der, før overgangen å > å var avsluttet, 

 hvilket ingenlunde indeholder at eftertrykket paa endelsen der 

 var ringere da det kom; i Hallingdal kan endelsens a helt ut- 

 jævne med sig hvilkensomhelst vokal i rotstavelsen, likesom å 

 kan gjøre paa mange andre steder. - 



Som antydet er her ogsaa saadanne maal medregnet til 

 vokalbalangsens centrer som ikke gaar aller videst, idet de ikke 

 gjennemfører overgangen avendelsen a>å; saadanne steder 

 har den bare naar der er opr. o eller a i rotstavelsen, f. eks. 



1 Overgang av å til labial vokal indtraadte efterat barn, garn m. fl. hadde 

 faat langt a paa Øst- og Sørlandet, og efterat kalfr, halmr osv. hadde 

 faat lang vokal i Kristianssands stifts fjeldbygder, men førend a var 

 forlænget i ord som gar5r, dag r. 



