1913] OM VOKALHARMONI, VOKALBALANGSE OG VOKALTILJÆVNING 17 



saa konsekvente at man bør gaa ut fra noget saadant. Sæters- 

 dalen har imidlertid i sine diftongiseringer et middel til at skille 

 skarpere end alle andre østnorske maal mellem gamle korte og 

 lange vokaler. Som det er meddelt i mine 3 sammenføiede ind- 

 beretninger om studiereiser i Kristianssands stift i Univ.- og 

 skoleannaler 1890 og 91, har avledningsendelsen -ull i Sætersdals- 

 maalet den diftong der svarer til gammelt u (ogsaa det forlængede 

 u i huré og ulfr), naar rotstavelsen opr. var kort (jod*k e fd'i <_ 

 < jpkull, stod y p e ul'i <C stppull), mens den enkelte vokal der svarer 

 til u med senere forlængelse, brukes efter lang rotstavelse 

 [éfågHVi <t ongiill) - 1 . Likeledes hører det hit naar dette maal 

 har hodv e u <z hpfuo 2 . Dermed er det jo bevist at levende vokal- 

 balangse med forlængende virkning paa oldn. u har hersket i 

 Sætersdalen, og det bør jo antages at noget lignende har hersket 

 i en eller anden omkreds omkring den, blandt de maal hvor man 

 nu har a forlænget til å, men ikke i sit vokalsystem har anled- 

 ning til at vise forlængelse av andre vokaler, nemlig maalene 

 fra Fjotland til Vesttelemarken, og efter en ufuldstændig av- 

 brydelse ogsaa videre indtil Numedal, smlgn. s. 15. Hvad i 

 angaar kjender jeg derimot intet eksempel paa at den viser 

 gammel forlængelse i Sætersdalen. Man kan jo ogsaa let tænke 

 sig at spie y Ø'i << spegill, ly K $il'i eller lyt^yVi <L lykill, fly y jøi 

 eller fly K jil'i = pleiel har faat suffikset i den form som egentlig 

 skulde være indskrænket til stillingen efter lang rotstavelse som 

 i bærCdiVi <Z bendill, hespel' i < *hespill, r & pil' i (grojare) < 

 *ripill — likesom omvendt adjektivendelsen all sedvanlig (ikke 

 altid) heter ål, f. eks. V8L y gål'$, hvor endelsens vokal kan være 

 tat fra saadanne som gammal' q. 



i 



Eksempler av begge slags er nu temmelig faatallige, fordi entalsformen 

 sedvanlig, likesom flertalsformen, er synkopert, f. eks. skokli, sjelden 

 skodkeuh. 



Man skulde fra oldn. nykkut (med forkortelse av kk formedelst hyppig 

 ubetonethet) ha ventet en tilsvarende form; det heter imidlertid røoafcå, 

 rimeligvis maa svare til et middelnorsk *nokat « oldn. *n<?kkvat'?); 

 endelsens forhold til den i han- og hunkjønsformene (nodk^n og nodkou) 

 er ett som ellers ikke forekommer i maalet. 



Vid.-Selsk. Forh. 1913. No. 7. 2 



