20 AMUND B. LARSEN [No. 7 



Nuekomaalet s. 214 f.; og den kunde der med en viss grund 

 ansees for at være av samme natur som det her omtalte fænomen 

 i norske bygdemaal. Dristigere vi Ide det jo være at supponere 

 noget lignende om de sporadiske tilfælde av vokalforkortning i 

 islandsk i Iste led av sammensatte personnavn, f. eks. Runolfur 

 og adskillige andre hvor første led ikke kan være forkortet 

 ved position. 



A. Det oprindelige forhold med to oprindelig lange vokaler 

 bevaret til nutiden foreligger i de foran s. 6 nævnte sætersdalske 

 mandsnavn bjørg e iiv', gonrC e uv , sjølV e uv' ', Q-y e uw' og åVouv', 

 nouW ouv', 5'ousf ouv', føu/ouv', som, især hvis de (i vokativ) uttales 

 med endelsen -<?, faar fuldstændig samme likevægtsforhold som a?pal't 

 æpletræ, gsCm&Vq gammel. Hertil kan ogsaa henføres tåddåt<Z 

 fDorleifr, længer nede i Nedenes tildels i formen tqllet, tår j åt < 

 [Dorgeirr. Likeledes hører hertil i Tinn ågU' < Agåta, olt u g <c 

 Olof, hvor ogsaa det østlandske (Solør) oto kan regnes med. 

 Østlandske er ogsaa likevægts- og tiljævningsformer av Rannveig, 

 ved hvilket man ogsaa har en tilsynelatende (rigtignok progressiv) 

 tiljævning av en uhørt høi alder, idet det paa en runesten paa 

 Skollevold i Vanse (paa Lister) skrives ran u auk; Bugge sætter 

 denne indskrifts alder til ca. aar 1000. Der er ofte liten grund 

 til at fæste lit til mange skriftlige vidnesbyrd, og saa meget 

 mindre til at stole paa ett. Men ett er dog noget, selv om man 

 som her ikke tør paastaa noget sikkert om uttalen, f. eks. om a 

 i første stavelse hadde u-omlyd eller ikke, og au i den anden, 

 enten det er en au- eller en øy-diftong; det sidste synes rigtignok 

 usandsynlig, da den likefremme uttale som au støttes av en 

 mængde langt senere skriftlige kilder; navnet skrives rigtignok 

 ofte efter sin oprindelse i DN., men ogsaa (se Lind: N.-Isl. 

 dopnamn s. 847) Rannogh, Rannog, Rannok, Rannoff, Rann- 

 aug og lign. (1316 — 1488) og Ronnogh, Ronnoogh, Ronnog, 

 Ronnug, Ronnough, Ronogh, Ronog osv. (1330 — 1494), 

 Rcrnnow (1433). Nu skrives navnet sedvanlig paa Østlandet 

 Ronnau(g); uttalen er, f. eks. i Solør, rd u nndu, hvilket viser at 

 nasalen her aldrig har været forkortet, da palataliteten her 

 neppe kan være sekundær. Det kan være tvilsomt om 2den 



