1913] OM VOKALHARMONI, VOKALBALANGSE OG VOKALTILJÆVNING 23 



som ummunn (her med Ross's vokalnotering); i Solør heter det 

 med den gamle skriftsprogsform fra „Gamalt Trøndermaal" 

 aniiinn, men dialektens egne former fra det gamle talesprog 

 viser sig i gaardnavnene nmmdsta <L *Ogmundarsta6ir med 

 u-omlyd ved bevaret u, og ilmunril < *Ogmundarruå,hvor 

 u-omlyden er ført videre ved tiljævning. Olof (smlgn. s. 20) heter 

 i Selbu uTu , og Solveig heter sufru . Erlingr har i Solør formen 

 elling, og tilsvarende dertil heter Erland ellann, uten palatali- 

 sering av II, smlgn. ovenfor om tvllvv. foraldr, hvor |D6r- ikke 

 fik positionsforkortelse, har tydeligvis hat overgangen til (Dor- 

 likesaavel som de mange andre mandsnavne som hadde denne 

 overgang, ti i 15de aarhundrede (jeg gjør ikke noget forsøk paa 

 at faa de æ Ids te eksempler frem) skrives det idelig med a i 

 begge stavelser, f. eks. fra Sandsvær 1447 (DN. III 575), Byg- 

 land 1453 (DN. IV 683), Valle 1457 (DN. VIII 393), Vaale 1461 

 (DN. V 603), likesom det nu paa Sørlandet heter tåial. 



E. I den periode da likevægt foraarsaket forlængelse av 

 korte vokaler i 2den stavelse, indtraadte der ogsaa undertiden 

 saadan i gamle forbindelser av en lang Iste og en kort eller 

 ialfald forholdsvis let stavelse som ikke kan ha hat noget 

 gammelt likevægtsforhold til den første. Det kunde tænkes at 

 tilværelsen av lange likevægtsord ved sin egen analogi frem- 

 kaldte denne vokallængde i en tidligere tid; men i nogen 

 tilfælde er der tegn til at forlængelsen er skedd i sen midddel- 

 norsk, i andre er der analogisk forklaring som er næsten om 

 ikke fuldt tilfredsstillende. 



De mig bekjendte lange ja-stammer av hankjøn som er 

 bevaret i Sætersdalen og Øvre Telemarken, er helllr, ^yrnir, 

 viåir og einir — samt mandsnavnet Olvir. Disse har her alle 



c 



bevaret nominativs r som en del av stammen, og med undtagelse 

 av det sidste, som synes, forsaavidt det her er brukelig, at ha 

 slåp e-lyd (ouvdr), er vokalen forlænget. I Sætersdalen heter 

 det hedder i, tynfCe*r'i, vqi K e l r'i, atri&ri (tildels dog tinn y e l r'i og 

 tynrCø^q); i Vesttelemarken sedv. med -erd, -øra; i Tinn hqlér. 

 Den sætersdalske diftong é l svarer til saagodtsom alt oldn. é og 

 til æ i adj. vænn, nær og plur. nætr, desuten til forbindelsen id, 



