1913] OM VOKALHARMONJ, VOBALBALANGSE OG VOKALTILJÆVNING 25 



Norge har git foregaaende vokal gammel forlængelse. Likedan 

 som med -ar forholder det sig ogsaa med endelsen -al, som i 

 adj. optræder likesaa fuldt efter lang rotstavelse, f. eks. frostal, 

 som efter kort f. eks. gåmål. I Raabyggelaget, Sætersdalen og 

 Vesttelemarken er disse forhold likedan i alt væsentlig, und- 

 tagen at man der, som sagt, har hedd x ér'i, heddérd, som neppe 

 kan ha faat nogen analogisk paavirkning til forlængelse, som der 

 kunde tænkes ved dem med -ar > -år; det eneste forslag jeg 

 tør gjøre til forklaring, er at en for tiljævning — især mellem 

 de to første stavelser i et 3-stavelses ord — særegen tryk- 

 og tonerække blev overført til visse arter av andre 3-stavelses- 



o 



ord. Desuten har disse maal ikke å i best. form. som visan, der- 

 for ikke i austan (Sætersdalen åustå og åustati østenfra, og 

 mellem hoved- og bitryk f. eks. åust y n'åt, åtfriåt), og saaledes 

 heller ikke i åust&ri uten i grænsesogn, f. eks. Bygland; at der 

 er forlængelse i når av *mnå,r, ennhr er jo ingen uregelmæssig- 

 het, da det kan være ubetonet og derfor kan ha været kort, 

 hvad der er historisk sikret at utan tildels har været. Men naar 

 man ogsaa i Sætersdalen og tildels i Telemarken har mands- 

 navn som gonn&r, råi y år osv. og fænår av fénaé(r), saa har 

 jeg atter her ingen anden forklaring at gi end, som nylig før, 

 at retningen og dermed utviklingen er overført fra ord med like- 

 vægt til dem der ingen likevægt hadde, uten nogen speciel 

 analogi; ved grundigere kundskap om maalene skulde man vel 

 kunne finde hvad det er som gjør ett ord mere skikket end et 

 andet til at komme ind i likevægtsanalogien paa den maate. 

 Vi tinder nemlig ikke sjelden fænomenet gjentat i en ganske 

 anden dialektgruppe, f. eks. naar fénao ogsaa i Vaage optræder 

 som fæna — der har man ogsaa mcerCd <Z meina v., smlgn. 

 om dette foran s. 13. Et mandsnavn som synes at ha tydelig 

 likevægt i en østlandsk dialekt er Ottarr, som formodentlig er 

 det navn som nu i Søndre Østerdalen heter cpUcpI og ot&dl (tt 

 vidner i S. Østerdalen ingenting for eller imot gammel konsonant- 

 længde); ogsaa i middelnorsk forekommer det tilsynelatende med 

 tiljævning f. eks. i Aamot 1405 (DN. X 84), Verdalen 1434 (DN. 

 III 521) og (S. T.hjem?) 1444 (DN. XI 154). Oldn. annarr har ofte 



