26 AMUND B. LARSEN [No. 7 



former som tyder paa likevægt, f. eks. mangesteds i T.hjems 

 stift anan (f. eks. Rennebu og Meldalen) og anur eller onor, uten 

 palatalisering av mellemkonsonanten, medens andre har palatal, 

 f. eks. annur i Selbu; likeledes skulde man ville henføre ordet 

 hit for Telemarken, hvor hunkjønsformen meget almindelig har 

 kort n, f. eks. Tinn an ol; men det gjør nogen vanskelighet 

 at Tinns-maalet ikke har sin likevægtsbetoning der o: eftertryk 

 paa sidste stavelse. Paa samme maate veksles der i litt nord- 

 lige landsdele mellem palatal og ikke palatal II i ollov f. eks. i 

 Selbu og Guldalen (og søndenfjelds) og yllov f. eks. paa Frosten, 

 begge dele vistnok av et middelnorsk *ellyfu. Det er neppe 

 rimelig at man kan stille det paa Østlandet utbredte dætta v. 

 ved siden av Vaages mæna i vokalforkortelse, det er vel snarere 

 paavirket av scetta <Z setja. Solørs finna. eller firija, maa vel 

 bare skyldes det at -j er kommet ind (hvorfor kom den? fra 

 det palatale n?). I Solørs m. fl.s boljii har endevokalen undgaat 

 slappelse paa grund av tidlig sammenfald av gj og j. — En 

 skarpt artikulert vokal (i eller y) forekommer ret ofte i endelsen 

 netop paa grund av dens aksentsvakhet. Det er efter 

 palatalkonsonanter, som jo drager vokalen hen til størst mulig 

 palatalitet — og av denne artikulation kan der saa komme 

 stærkt bitryk paa saadanne endelser. Meget utbredte eksempler 

 paa saadan palatalisering er stytøy og lænfti. Mest almindelig 

 er slik overgang i Valdres og Hallingdal i eksempler som y^jy 

 <Z ynskja, fulji eller fyljy <. fylgja, soføi <Z sokkja. Men som 

 Ross anfører (N. Bgdm. IV s. 19), disse dalfører har ogsaa svake 

 hunkjønsord som (med Ross's vokal betegnelser) likn < *liku, 

 ævu jfr. æfi, bøio eller børo < byrou, skortto <T skorto. Hvor 

 der foreligger slike eksempler i et større antal, maa man jo sie 

 at forholdet mellem ord med og uten likevægt er blit forstyrret; 

 nogen faa eksempler findes der vistnok næsten alle steds paa 

 litt forstyrrelse (f. eks. i Tinn), hvorom ogsaa det foregaaende 

 vidner. Dersom forvirringen i Valdres og Hallingdal er mere 

 fremtrædende, hænger det vel sammen med det som foran s. 15 

 blev antydet, at vokalbalangsen i Valdres og Hallingdal synes 

 at være et senere fænomen end i de andre østnorske dalfører. 



