AMUND B. LARSEN [No. 7 



av ord, i de nævnte eksempler verber med ø — å, æ — a, å — å, 

 æ — a, som i mængde fandtes baade usms. og som sidste led 

 i sammensatte verber. De hvis 2det led eksisterte som selv- 

 stændig ord, fulgte dettes lydutvikling, og de som intet saadant 

 stamord hadde, fulgte klassen idethele, og særlig dem som 

 fandtes i sammensætning. 



Imidlertid ser man ofte at denne almene analogi ikke har 

 været tilstrækkelig til at bevare en tiljævning i de 2 sidste 

 stavelser, naar der ikke var noget ord i sproget som det kunde 

 staa i mere speciel tilslutning til. Ikke sjelden indtræder der 

 da ny tiljævning mellem Iste og 2den stavelse; saaledes i ellifu, 

 middeln. *øllyfu, nu i stor utstrækning paa Østlandet, i Guldalen, 

 Selbu m. fl. ollov eller ollov, i Stjørdalen, Frosten, Surendalen, 

 Opdal m. fl. ifljov; oldn. almosu nu (efter Ross) i Hall. olmusu, 

 (pfmøsu, ålmøsu, men i Melhus og Selbu lyder det ålmus. 

 Videre oldn. alvoru, i Hall. efter Ross „6lvoru, ælvuru", i Solør 

 ælvilr, i Selbu ølvøl; interessangt er det, at i Stjørd. har ordets 

 bestemte form endnu trestavelsesform og tiljævning, likedan 

 som sv. fem. med likevægt ellers har der, oiviirii; men den ube- 

 stemte form blev mig opgit fra to forskjellige deler av dalen som 

 olvor, med den nye tiljævning mellem Iste og 2den stavelse. 

 Gulspurvens navn lærte jeg som gut i Grue i formen guskiilu; 

 siden jeg i 1880-aarene begyndte at spørre efter ords uttale der, 

 svarer man mig gilskup; men det kan jo være tilfældig. 



Ogsaa naar et Iste sammensætningsled som bestaar av to 

 korte stavelser, har tiljævning, synes det efter den nuværende 

 aksentuation umulig at der kan ha været en virkende vokal- 

 balangse i den sildige tid da vokalforandringen indtraadte 1 . Der 

 er i solørsk tydelig forskjel (men ikke helt gjennemført) paa 

 behandlingen av gen. paa -ar (og -a) efter lang stavelse i skogdr- 

 værme (<. skogår-), vd^lldræ 1 ^ (<C Vallar-) og efter kort i 

 ve~alæss (< viéar-), vægasell (< vega-); efter Ross i N. bgdm. 



1 Ross og (for Vaagemaalet) Helga Horne taler begge om den 2den 

 stavelse i slike ord som temmelig stærkt betonet, og jeg vet nok at 

 der er bygdemaal, som ikke netop altid bruker trokæisk aksentfald. 

 Men der skal meget til de vokalforandringer det her gjælder. 



