1913] OM VOKALHARMONI, VOKALBALANGSE OG VOKALTILJÆVNING 29 



har Bjelland veåskog, Østtelemarken vQkfanfå, vøgåmot; Selbu 

 har lådåløs, vågåsål. Gaar man ut fra at de nævnte solørske 

 Iste sammensætningsled mot slutningen av den tid da genitiv paa 

 -ar bruktes, hadde en fast anvendelse utenfor smstn., saa maatte man 

 da ha skogær- men viåar- og vega-, og om man saa eksempelvis 

 tænker sig at der er tilsvarende forskjel paa alle de nævnte 

 steder, saa har man dog ogsaa efter kort rotstavelse at gjøre 

 med en 2den stavelse der har saa litet eftertryk, at den hverken 

 kan tænkes at ha faat oldn. a > å, senere å eller å, eller at 

 ha assimilert vokalen i Iste stavelse med sig. De anførte eksem- 

 pler e — å, ø — å, å — å, maa derfor (smlgn. s. 27 f.) tænkes opstaat 

 ved analogier fra tiljævnede usammensatte ord med samme 

 vokalforhold. For Bjellands vedkommende ser det ut som om 

 der kun findes faa saadanne; men de kan jo ha været fler. 



Tiljævningen. 



Skjønt tiljævningen sammenlignet med vokalharmoni og 

 vokalbalangse er et adskillig senere trin, kan man ikke ha 

 nogen sikker formening om tiden for dens optræden i talesproget, 

 særlig ikke i almuens. Som før nævnt er den meget almindelig 

 i 15de aarhundredes skrift. Uten at lægge an paa at finde dens 

 tidligste forekomster, nævner jeg nogen faa eksempler paa den 

 efter Dipl. Norv., idet jeg begynder fra aar 1400 — der findes 

 ogsaa ældre. Av typen o— a > a — a som lofa > lava nu i 

 Hallingdal, Mellemste Østerdalen, Namdalen m. fl. henviser jeg 

 eksempelvis paa skada < skoéa Eidsberg 1401 (V 293), skada- 

 dhom Oslo 1403 (III 413); kana < kona Nordfjord 1411 (IV 569), 

 Sigdal 1438 (XII 171), Fjotland 1495 (VI 654); lafuade < lofaéi 

 Oslo 1411 (II 463), lafuat Rygge 1433 (II 535); afuan < ofan 

 Jevnaker 1443 (IV 652), samars < su mars Id 1496 (II 726). 

 Ved disse er dog at mærke at a ved den tid kan brukes baade 

 for kort og lang å-lyd, f. eks. som kort i crassmessa < kross- 

 messa, allirmenn oldermænd; det kan derfor være mulig at 

 undertiden ogsaa i saadanne eksempler som de foregaaende 

 a betegner en å-lyd. Typen e — a = a— a foreligger i vara < 



