32 AMUND B. LARSEN [No. 7 



For u-omlydens vedkommende har jeg allerede uttalt mig 

 i Norvegia II og i Bergens bymaal s. 69 f. Her skal jeg litt 

 fuldstændigere omtale de dialekter som baade i sproghistorisk 

 betydning viser u-omlyd og viser tiljævning — om der er mere 

 eller mindre av det, har her intet at bety, hvis det ikke er 

 glosene som er ind vandret med tiljævnet form. 



Inden Romsdals amt har Nordmøre tiljævning i den betydning 

 hvori ordet almindelig forstaaes: det har tiljævning i korte 

 infinitiver og korte sv. han- og hunkjønsord. I Romsdalen er 

 dette ikke tilfældet, og labialvokaler i endelser er sedvanlig 

 delabialisert. Dog er u bevaret i hankjønsord paa -ull i Veø og 

 Eid, formodentlig likesaa i hele Romsdalen, ti endog fra Haram 

 paa Søndmør opgir man mig jutull. Fra Veø viser mine op- 

 tegnelser u-omlyd i korte sv. hunkjønsord, med vokalskiftet hbkd, 

 tvogd (o henimot o) men snærd, tværd; men i de nævnte han- 

 kjønsord er der fuld tiljævning: stupull < stppull, jutull <. 

 jptunn, turull < *[Dvorull. Fra Eid pgd. har jeg: tvogd, snørd, 

 tvørd, men jutull og hommol (m. tvertræ i skjæker). Ross 

 nævner (N. Bgdm. II s. 3) en liten række ekspl. paa tiljævning, 

 tildels netop av denne slags, ogsaa fra Søndmøre, Nordfjord og 

 Søndfjord, hvor det ogsaa er regel at labialvokaler i endelserne 

 delabialiseres. 



Vang i Valdres er fuldstændig tiljævningsmaal, med ut- 

 lydende o i ubestemt form 1 av korte sv. fem., hvilket i den 

 bestemte form ombyttes med a. De ord som i oldn. har a i 

 rotstavelsen i nom., har nu ø i rotstavelsen, likesom de der i 

 oldn. hadde o, f. eks. høko, gøto og — som hele Valdres — 

 lø y o. I Valdres og Hallingdal er som bekjendt ø eller 6 den 

 sedvanlige repræsentant for oldn. o; i det øvrige Valdres (bortset 

 fra Vang) er denne i korte svake hunkjønsord sedvanlig fortrængt 

 ved tiljævning med endelsen (hoko, goto). Men i Vang har man, 

 som sagt, bare u-omlyd i rotstavelsen, og den ved vokalbalangse 

 fremkomne o i endelsen. Om Voss og Hardanger gjælder at der 

 hersker u-omlyd i korte som i lange sv. hunkjønsord, men vokal- 



1 I visse deler av bygden er der en e-lyd i utlyden, smlgn. Ross i 

 N. Bgdm. IV s. 16. 



