34 



AMUND B. LARSEN [No. 7 



selve de korte sv. hunkjønsord ved beskaffenheten av rotstavel- 

 sens vokal, som nemlig falder sammen med oldn. o og o, at 

 der ikke er nogen tiljævning skedd, men bare u-omlyd. Langs 

 grænsen mellem vore vestlige og østlige bygdemaal er der saa- 

 ledes en temmelig sammenhængende dialektrække hvor vokal- 

 balangse og u-omlyd ved i oldn. bevaret u forlikes meget godt l . 

 Østenfor denne har vokalbalangsens ætling tiljævningen virket 

 saa stærkt at vi ikke kan se hvilket utgangspunkt den har hat, 

 om der var u-omlyd eller ikke. 



Naturligvis er det mulig, at likevægt, hvorefter der senere 

 kom tiljævning, begyndte i østligere maal som ikke hadde u-omlyd, 

 og senere krøp ind over saadanne (vestligere) som alt hadde faat 

 den; at altsaa disses aksentforhold blev forandret og de fik til- 

 jævning i mere eller mindre rikt maal i andre henseender, særlig 

 fra oldn. a ; men det kom paa visse steder for sent (har ikke 

 hersket længe nok) til at forandre den a som hadde faat u-omlyd 

 til u ved tiljævning. Den egentlige østnorsk kan av gode grunde 

 ikke bevise sin tidligere u-omlyd i korte svake hunkjønsord. 

 Hvorfor vil man allesteds hvor bevis ikke kan skaffes, anvende en 

 anden utvikling end der hvor beviset er tilstede, og benytte den rent 

 abstrakte mulighet som jeg her forsøkte at skissere? Det er av 

 hensyn til et skriftsprog hvis oprindelse og egentlige hjemstavn vi 

 ikke har nogen klarhet over, undlagen at det har sin mest direkte 

 ætling i de mest moderniserte maal nordenfjelds,Trondhjems bymaal 

 og Fosen-maalet. Disse har ikke den tiljævningen vækkende u 

 i korte sv. fem., men a, kan derfor ikke ved regelmæssig ut- 

 vikling ha u-omlyd i disse, og slet ikke u-tiljævning. Grænse- 

 maal mot dem er der oprindelig i kaku, gåtu, våru og åvunmk 

 osv., en 4 — 5 skriftsprogsord eller byord, hvis stilling i maalene 



1 I visse henseender skulde man vente noget lignende i sydøst, i Smaa- 

 lenene, der man nærmer sig likevægtsmaalenes yttergrænser. Ett eks- 

 empel kjender jeg, nemlig Wu, mere utbredt i formen ldu9; nærmere 

 yttergrænsen kommer håku, sn&ru osv. uten u-omlyd, likesom gåtu og 

 og våru ellers i det østlige Norge, se Norv. II s. 252. Min kundskap 

 her er ikke saa indgaaende, at ikke mange eksempler som berører 

 dette emne uten mit vidende kan forekomme der. 



