36 



Der gaar gjennem de gamle mysteriereligioner den tanke, 

 at gjenfødelsen foregaar paa den maate, at det gamle menneske 

 dør og et nyt menneske opstaar, og dette i sammenliæng med 

 en guddommelig persons død og gjenopstandelse. Dette frem- 

 stilles liturgisk ved initiationerne som en begravelse og en gjen- 

 opvækkelse — eller som en vandring gjennem verdensrummets 

 elementer og tilbake fra dødens og mørkets til livets og solens 

 land. Det kaldes en symbolsk død og gjenfødelse, fødsel fra 

 oven, himmelsk fødsel. Men den samme mystiske død og 

 gjenopvækkelse rinder vi hos benediktinerne ved deres „profess", 

 hvor den saakaldte mystiske grav, „sepulchrum mysticum", med 

 likklokke og likskjorter etc. fremføres. 



Det er samme tanke som gjenfindes hos Paulus, naar han 

 siger, at vi begraves med Kristus ved daaben til døden, foråt 

 likesom Kristus opvaktes, saa skal ogsaa vi vandre i et nyt 

 levnet (Rom. 6, 3-10). 



Er der nogen tilknytning for denne tankegang i jødedom- 

 men? Ja. Efter jødisk, senjødisk, lære var „Guds lov" tænkt 

 som en personlighet, og efter oldkristelig forestilling var Kri- 

 stus selv den levende Guds lov, forkyndt til jorderikets grænser. 

 Men hin „Guds lov" var jødemenighetens brud og Guds datter. 

 Saaledes blev efter oldkristelig forestilling Kristus menighetens 

 brudgom og Guds søn (Efes. 5,32). 



Nu sker det ved Kristi død, at menigheten (eller den en- 

 kelte sjæl i denne) dør med Kristus, saa at altsaa dermed egte- 

 skapet med loven, Moseloven, opløses, og nu gjenopstaar sjælen 

 med Kristus til egteskap med ham, altsaa til „barnekaar" hos 

 Gud og barnerettighet for ham. 



Dette tyder paa en dyp sammenhæng med de gamle reli- 

 gioners fuldkomneste former, hvad ogsaa den gamle apologet 

 Justinus Martyr (2det aarh.) gir uttryk for, og hvorpaa der er 

 flere andre tegn. 



Foredraget foranlediget bemerkninger av Yngvar 

 Nielsen. 



5. Til trykning fremlagdes: 



