utrustet med en ualmindelig hukommelse. Hans bemerkninger 

 var skarpe og vittige og viste tydelig nok at han, skjønt til- 

 syneladende fordypet i sine egne tanker, dog stadig med vaaken 

 kritik fulgte med i det som foregik omkring ham. Han viste 

 sig ogsaa snart at være en alsidig begavelse, — han var en 

 vittig taler, skrev gode vers og epigrammer og hadde ogsaa 

 kunstneriske interesser. Specielt var han en god tegner og 

 meget musikalsk. 



Som 13-aars gut foretok han ombord paa en tremaster en 

 reise til Frankrike og Spanien, og hans skolegang blev paa grund 

 av denne avbrytelse først fuldendt i 1852, da han var 17 aar 

 gammel. Hans begavelse og hans store interesse for naturen 

 hadde allerede dengang vakt opmerksomhet; og aaret efter fik 

 han av Videnskapsselskapet i Trondhjem et stipendium for at 

 utdanne sig i zoologi. 



I dette øiemed reiste Storm til Kristiania, hvor han imidler- 

 tid for en stor del blev henvist til at fortsætte sit selvstudium. 

 Universitetets naturhistoriske samlinger, som netop var overflyttet 

 til et nyt lokale, var ikke i orden, og professorerne Esmark og 

 Rasch hadde sine private samlinger i sit fælles hjem. Præpa- 

 ranten ved de naturhistoriske samlinger, Sivertsen, var den som 

 særlig tok sig av den unge Storm, som fik sitte og præparere 

 skeletter i konservator Siebke's arbeidsværelse. JNaar dertil 

 kommer at han hørte en række forelæsninger av professor Rasch, 

 som læste over baade botanik og zoologi, og at han av Esmark 

 fik litt veiledning i at bestemme insekter, saa har man et billede 

 av Storms hele utdannelse. Det var ikke meget, og man kan 

 vistnok med god grund si at Storms omfattende viden og hans 

 værdifulde indsats i vort lands zoologiske forskning, den skyl- 

 des ikke hvad han har lært av andre, men hvad han med sit 

 originale forskerblik har kunnet lære av naturen selv. — Hans 

 senere virksomhet og hans videnskabelige produktion viser ogsaa 

 paa alle punkter en intim kontakt med den levende natur. Det 

 var ikke naturlig for ham at, koncentrere sin opmerksomhet paa 

 et enkelt emne saa sterkt at han maatte la andre ting gaa 

 upaaagtet forbi. Han brugte sine øine hvor han gik; hans 



