40 ' 



hovne og forvoxnc tandkjod, hvoraf tilsidst udfaldst store forraadnede stykker af sort, undertiden 

 blaaagtig farve. Paa ganen og halsen ud- og indvendig kom store ildelugtende saar, ja tungen 

 raadnede ud af rnundon, og brystsvaghed og blodgang plagede mange folk tildode med de storste 

 kvaler. Man kan næsten sige, at alt var sygt til døden, mennesker og dyr, siger Steingrimsson. 

 Om vinteren og vaaren 1784 rasede denne sygdom næsten paa hver gaard i nærheden af vulkanen, 

 men udenfor Vestre Skaptafells syssel ytrede den sig ikke i såa hoi grad og med saa slemme 

 tilfælde. Dyrtid og hungersnod, hvis lige Islands historie neppe kan opvise, fulgte paa udhrudet. 

 Etterat de al* sult og sygdom styrtede kreaturer var fortærede, havde man paa mange steder lidet 

 eller intet til at opholdc livet med. Somme tog hø og blandede det med mel og gjorde deraf grød, 

 kager og brød. Alle fiskebcn, som fandtes, baade hjemme og ved soen, blev tagne og fortærede. 

 \ogle maatte hjælpe sig med raa skind, gande huder og reb. Nogle kogte koskind, skar det i 

 stykker, nedlagde det siden i sur valle og spiste det efter nogle dages forløb. Man bragte derved 

 i erfaring, siger Steingrimsson, at skind af en fuldvoxen stud saaledcs behandlet var fuldkommen 

 saa drøit som 60 pund torfisk. 



Om vaaren, da græssct begyndte at gro, blev alt det, som spirede frem, tilligemed forskjel- 

 lige rodder, benyttet dels til ernæring, dels som lægemiddel mod sygdommen. 



