> Turistforeningens aarbog« for 1881 under ti tel Islandingen Sveinn Pdlssons beskrivelser af islandske 

 vulkaner og bræer. 



(Magnus Stephensens arbeide er det vigtigste kildeskrift om selve udbrudet. Da efterret- 

 ningen om udbrudet kom til Kjøbenhavn, blev der høsten 1783 sendt et fartoi til Island, og Ste- 

 ])hensen fulgte med dette skib specielt for at indhente oplysninger om vulkanens ødelæggelser. 

 Skjont han seilede afsted den Ilte oktober 1783, kom han forst 16de april 1784 til Island, da 

 vedholdende storme om hosten hindrede reisen, saa at skibet elter tre moisommeligo fors og blev 

 nødt til tre gange at seile tUbage til Norge, og det maatte tilslut overvintre der. 



Stephensen kom altsaa til Island aaret elter udbrudet; da var lavastronunen endnu 

 saa hed, at han ikke kunde gaa over den, og det rykkedes ham derfor ikke at naa frem til 

 selve kraterne. Han iagttog fra fjel det Blængur, der, som man ser af kartet, er skilt fra kraterne ved 

 en lavastrom paa 1 til 2 kilometers bredde, et fjeld, om hvilket han siger: > Man kan sikkert tro, 

 at det lave rundladne Bjerg, som ligger i Nord for Blæng og nordligst i Lavastrækningen lader sig 

 til Syne, er denne Vulkans Kilde, eller Opsprudningsstedet selv«. Derimed tor hau ikke afgjore, 

 om dette antagne udbrudsted for har været et bjerg, eller om det ei- opdynget af pitnpsten og andre 

 udkastede materier. Han afsætter paa det kart, der ledsager hans beskrivelse, ét udbrudssted eller 

 (>\\ vulkan. Det bjerg, han har seet, maa efter beliggenheden have værel tjeldet Låkt, der er et 

 ældre fjeld bestaaende af tuf, men igjennom dette gaar den omtrent 20 kilometer lange spalte eller 

 ildlinie, saaledes som vil sees af karterne og af den følgende beskrivelse. 



I et senere skrift vlsland i det altende Aarhundredex, Kbh. 1808 angiver imidlertid Magnus 

 Stephensen, at udbrudsstedet ligger i Skaptarjokull, og under det feilagtige navn, Skaptarjøkul- 

 lens udbrud, omtales denne eruption i Lyells : Principles of Geology og i andre geologiske haandbøger. 



S. M. Holms Skrift »Qm Jordbranden paa Island i 1783« er ikke baseret paa egne iagtta- 

 gelser, men er sammensat efter beretninger fra Island. Skriftet har mange feil og maa idet hele 

 benyttes med stor kritik. 



J6n Steingrimsson, der har forfattet skriftet >Um Skapt are 1 din ih, var provst paa Prostbakki 

 og boede saaledes midt i den af lavastromme oversvømmede egn, og hans arbeide hai- naturligvis 

 ikke liden betydning, da forfatteren var oienvidne til udbrudet. 



Sveinn Pålsson var den første, som naaede frem til selve udbrudsstedet, og som paaviste en 

 del af selve kraterne. Men siden hans tid har ingen beskrevet dem. Heller ikke han giver vul- 

 kanen noget særegent navn, men kakler den 1783 aars vulkan. 



Den islandske geolog Th. Thoroddsen, der har følt nødvendigheden af et navn, kalder i sin 

 »Oversigt over de islandske Vulkaners Historie 1882 < udbrudsstedet Varnuirdalr og bruger dette 

 som navn for vulkanen. 1 et senere tilkeg oplvser han imidlertid om, at de omkringboende ikke 

 kjender dette navn, og siger, at man maaske ligesaa godt kunde kalde dem Skapta'-renden vulkaner. 

 Kraterne ligger imidlertid ikke i Skaptarendon, om end lavastrommen hai- udfyldt en stor del af 

 Skaptes rende. 



Hvis man imidlertid vil have et kort og godt navn i overensstemmelse med de mest be- 

 kjendte andre islandske, vulkaners navne som Hekla, Leirlmfikr, Kralla o. s. v., da er navnet Laki 

 selvsagt. Thi liges^m Heklas og Leirhnukr tufrygge er gjennemsatte af spalter, efter hvilke kraterne 

 ligger, saaledes er Lakis tufryg ogsaa delvis spaltet, og kraterne ligger paa begge sider af dette 

 fjeld efter spalten. Navnet Laki er derhos brugt og vel kjendt af de folk, som af og til ferdes i 

 vildmarkerne her. 



