14 Physis 
los más indicados en cada caso. Los métodos detallados, son los más sen- 
cillos; tubos y formol, acostumbran a ponerlos los Museos a disposición 
de los recolectores voluntarios. En cuanto al excursionista, apre- 
ciará desde el primer momento la recolección no como un trabajo 
sino como una distracción agradable, pues sabe que con el estudio o in- 
vestigación de la naturaleza de su país, presta un gran servicio al interés 
general científico. 
Dispersió geográfica del Buliminus (Sebrinus) 
detritus arnouldi Fagot a Catalunya 
per Josep Maluquer 

L'Helix detrita, de Múller (1774), és una de les espècies més 
característiques de la nostra fauna malacológica sub-pirenaica, pre- 
sentant un área de dispersió considerable cap al centre d'Europa. 
En la nomenclatura ha sofert algunes variacions, degut princi- 
palment a la formació del génere Bulimus per Scopoli (1777), 
Buliminus per Ehrenberg (1831), subgénere o secció Zebrinus per 
Held (1837), i per la formació de les espècies septum Gmelin, radiatus 
Draparnaud, Locardi Bourguignat i Arnouldi Fagot. 
La història malacològica i sinonímia de aquesta espècie, és 
doncs la segúent: 

Helix detrita O. F. Múller, in: Vermium terrestrium et fluviatilium 
historia, seu animal. Infus. Helminth. et Test. non 
marinorum succ. hist., 1773-74, Vol. II, pag. rot. 
Bulimus detritus, in : Scopoli, Introd. ad hist. nat., 1777, pag. 392. 
— radiatus Brug., in: Enc. meth. I, 1789, pàg. 312. 
Helix sepium Gmelin, in: Linnaeus System, Nature, 1790, pàg. 3694, 
N.? 300. 
Bulimus sepium, in : Hartmann, Neue Alpina I, pàg. 223. 
Bulimus radiatus Draparnaud, in : Histoire Nat. des moll. terrestres et 
fluviatiles de la France, 1805. 
— detritus, in: Ehrenberg, Symb. phys., 1831. 
Zebrina detrita, in : Held, Oken’s Isis, 1837, pàg. 917.—S. A 
Deutsche Excursions - Mollusken- Fauna 2.te Aufl., 
1884, pág. 215. 
