Den nord-norgke fjeldbygning 37 



tid have været overordentlig gunstige for erosionsvirksom- 

 heden og til enhver tid vistnok ligeså gunstige, som for!::l- 

 dene kan have været det langs efter halvøens østlige sids. 



Når Dividalsgruppens lagrækker således trods de iimå- 

 delige lange tidsnims uafbrudte erosionsvirksomhed dog langs 

 efter halvøens vestlige side er at denne forbleven sågodtsom 

 urørte ned til vor tid, så må dette efter al sandsynlighed 

 være at henføre til den omstændighed, at gruppens lagræk- 

 ker efter de svenske og finlandske Lapmarker ikke i lighed 

 med forholdet efter Kjøldraget kan have været efter nogen 

 tilsvarende målestok beskyttet mod erosionens virksomhed 

 ved yngre mægtige overdækninger. Kjøldraget med sine 

 mægtige lagrækker af yngre sedimentære dannelser kan så- 

 ledes ikke — i ethvert tilfælde ikke efter nogen med de nu- 

 værende forholde tilnærmelsesvis samstemmende målestok — 

 tidligere have bredt sig synderlig længere mod øst end til- 

 fældet er nu. 



Gruppens lagrækker dannes af konglomerater, sandstene 

 samt røde og grønne lerskifere, de sidste ofte i veksel med 

 hvide og mørke kvartsiter. 



Konglomeratet optræder mere lokalt og i så tilfælde 

 altid som det dybest liggende led, — umiddelbart over gra- 

 niten, ofte i fordybninger eller kløfter i selve den granitiske 

 undergrund. Bænke med konglomerat vil her kunne findes 

 således i tilknytning til granit, at man, når forholdet ikke 

 nærmere undersøges, må tro overalt at have for sig ren gra- 

 nit. Da konglomeratet på den ene side er sammensat af 

 brudstykkemateriale af den underliggende granit og på den 

 anden ganske er fri for indkittede brudstykker af de yngre 

 over graniten liggende skiferafdelinger, må det på ethvert 

 sted, hvor det stikker frem, utvivlsomt danne gruppens æld- 

 ste led. Som en stranddamielse kan konglomeratet under 

 vekslende niveauforholde mellem fjeldgrunden på den ene og 

 havçtanden (eller ferskvandenes vandstand) på den anden gi- 



