42 Karl Pettersen 



mîndst,, endnn ligge omkring 100 m. lavere end de højest 

 fremspringende granitiske partier, medens forskjellen i så 

 henseende i regelen træder endnn langt skarpere frem. Tid- 

 ligere kan forholdet i så hensende efter al sandsynlighed end- 

 nu have været stærkere afvigende. Medens Dividalsgruppens 

 afdelinger efter Kjøl draget ved yngre bedækninger har været 

 beskyttet mod senere erosioner, har den granitiske fjeldgrund 

 efter de udækkede hoifjeldsp artier igjennem umådelige tids- 

 rum været udsat for atmosfæriliernes destruerende indvirk- 

 ning. De granitiske højfjeldspartier må således vistnok tidli- 

 gere have raget adskillig højere op over Dividalsgruppens 

 højest liggende afdelinger end tilfældet er nu. 



Et ligefremt bevis i denne retning kan dog i og for sig 

 ikke være at hente heraf, da muliglieden for at tidligere 

 her optrædende overdækninger sporløst kan være forsvundne 

 gjennem lange tidsrums stadig fortsatte erosionsarbejde, natur- 

 ligvis ikke lader sig benægte. 



Et stærkere vidnesbyrd i her omhandlede retning synes 

 derimod at kunne hentes fra følgende forudsætning. Skulde 

 materialet til lerskiferdannelsen være udgået fra graniten, 

 så måtte der på forhånd vistnok være rimelighed for at 

 lerskiferen, der er dannet af det fineste slam, efter 

 granitfeltets udadskrånende overflade på en vis må kile sig 

 ud i retning indefter mod det granitiske højfjeld og først 

 optræde i noget større mægtighed længere udover efter 

 lavere liggende niveauer. Således træder også forholdet frem i 

 det hele og store såvel langs efter Tornetræsken som langs 

 efter Dividalen. Ved Tidnopakte ved Tornetræsk, hvor Di- 

 vidalsgruppes lagrækker som nævnt skyder op til den største 

 højde, og hvor de ogsaa ligger nærmest ind mod granitfel- 

 tets højest stigende partier, optræder lerskiferen endnukuns 

 højst underordnet, medens skiferaf del ingens mægtighed her- 

 fra vestover mod Orta-jokki i det hele viser en stadig voks- 



