de) 
10. 
2. 
Kar! Pettersen 
og Skibotten rejser sig Nuorgge-varre op til en højde 
mellem 4 å 5000 (1255—1569 m.) og i sydostlig ret- 
ning fra dette Rieppo-varre, der fra en højde af om- 
kring 4000' (1255 m.) falder ned mod den østenfor lig- 
gende fjeldmark. Langs Storfjorden stiger fjeldmassen 
i regelen op i stejle styrtninger. 
Fjeldpartiet mellem Skibotnelv og Käfjordelv er ligele- 
des stærkt gjennemskåret dels ved de tvende parallel- 
løbende dalfører Manddalen og Skardalen med sine 
mange sideelve, dels ved talrige hejfjeldsskar. De høj- 
este toppe nå her op til noget over 4000’ (1255 m). 
Mod Lyngen falder fjeldmassen ned 1 stejle styrtninger. 
Mest storartet optræder fjeldformerne der, hvor Kåfjor- 
den skjær sig indover. Her rejser sig stejlt op fra 
fjordfladen med nøgne fjeldvægge den 4339 (1361 m.) 
hoje Isavarre. Mod øst falder fjeldmassen under lang- 
sommere af held ned mod under afdelingen & hørende fjeld- 
marker. 
Fjeldpartiet mellem Skibottenelv og Reisenelv. Også 
denne afdeling er stærkt gjennemskåret og afsætter 
navnlig efter den vestlige del rækker af op omkring 
4000’ (1255 m.) højtstigende toppe. I hjørnet mellem 
Lyngen og Kåfjord ved dens udløb i Lyngen rejser 
Nordmandstind sig til en højde af 4228' (1326 m.) Mod 
øst går det under langsommere afheld over i fjeldmarker, 
der høre ind under afdelingen e. 
Fra Reisen nordover aftager draget i brede som i høj- 
de og finder her sin afslutning i strøgene mod Navet- 
dal og Oxfjordvandet. I Røieln og Geiriogaisi når fjeld- 
partiet her sin største højde med omkring 3000’ 941 m.) 
Afdelingerne € og Å ere i geologisk som i forskjellige 
retninger også i orografisk henseende som før nævnt så nært 
tilknyttede, at de åbenbart udgjør udskilte dele af et op- 
rindeligt fuldt sammenhængende hele. Pa sine steder kunne 
