40 | Karl Pettersen 
højde at 15 a 1600 o. h. (470 a 500 m.) Jerhojen har en 
højde af 1170' (370 m.) 
Med hensyn til Værøens geologiske bygningsforholde 
har man for tiden alene at støtte sig til Keilhaus optegnel- 
ser 1 Gæa. I henhold til disse dannes øens grundmasse af 
en hornblendegneis med overgang til mer eller mindre ud- 
præget granitisk struktur, — mere underordnet optræder her 
hornblendefri gneis. Petrografisk står Værøens bergart — i 
henhold til Keilhau — urgneisen nærmere end gneis-graniten. 
Muligt at Værøens hornblendegneis petrografisk lader sig 
indordne under Lofotøernes syenitdannelser. Lagstillingen er 
oftest stejl med tilknytning affoldninger. Lagenes strøgret- 
ning er adskillig variabel, men synes tildels at bøje sig efter 
øens eller øgruppens ytre grændselinjer. 
Moskenes-ø. 
Ved Bunesfjorden, der skjær sig ind fra øens østside 
ind mod det korte neppe 100 m. høje af alluviale masser byg- 
gede Bunesejde, er øens fjeldmasse udskilt i tvende hoved- 
partier. Øens højeste top er Solbjørnen, der stiger op fra 
det nordlige hovedparti og når en højde af antagelig mellem 
2 a 3000! (627 a 941 m.) | 
Moskenes-ø danner efter sin nordlige del et vildt fjeld- 
landskab, der navnlig langs Bunesfjord og dens sideforgre- 
ning Kirkfjord antager et ret storslagent præg. Her stiger 
fjeldmassen sågodtsom overalt op i stejle styrtninger. 
Langs øens østlige side fra Lofotodden nordover mod 
Moskenes Kirke bygges fjeldgrunden af lagrækker af en i 
det hele gneisartet præget bergart. Ved Sørvågen ved Mo- 
skenes kirke — straks søndenfor Bunesfjordens udmunding 
— optræder gneisen i veksling med granitisk sten, der dan- 
ner en typisk storkornig sten, rigt indfældt med magnetit. 
Fra Sørvågen nordover mod Reine optræder langs efter de 
